ÚDA2
PŘEPSANÉ POZNÁMKY Z PŘEDNÁŠEK

Archeologie středověku Evropy
dřívější název historická archeologie
psaná historie = doba, ze které jsou již i psané prameny
středověk – tradičně od stěhování národů (5.-6. stol; r. 476) do přelomu 15.-16. století
u nás: bájný příchod Slovanů do Čech, problém datace
novověk – archeologie postmedievální
-	časný novověk: 16.-17.stol.
-	NOV1 = 16.-18. stol.
-	NOV2 = 18.-19. stol.
počátky industrializace – archeologie industriální (ve Velké Británii první továrny na konci 18. stol.)
archeologie postindustriální
archeologie současnosti

členění archeologie středověku – chronologie
starší, raný středověk – uznán v 19. stol. – charakterizováno dle etnik:
-	archeologie slovanská (u nás)
-	archeologie anglosaská (VB) – končí 1066
-	archeologie vikingská (Skandinávie)
dnes se toto schéma odbourává a najíždí se na archeologii raného středověku
u nás: raný středověk – 5. (6.) stol až přelom 12. a 13. stol. (RS1-RS4)
-	časně slovanské období, 5.-7. stol. (RS1)
-	starohradištní období, 2. pol. 7. – 8. stol. (RS2) (na Moravě předvelkomoravské období)
-	středohradištní období, 9. – 1. pol. 10. stol (RS3) (na Moravě velkomoravské období)
-	mladohradištní období, pol. 10. – 12. stol. (RS4) (od počátku Českého státu)
-	pozdněhradištní období, konec 12. – začátek 13. stol.
vrcholný středověk = 13. stol. (VS)
pozdní středověk = 14.-15. stol. (VS2)

Evropa: Německo, Švýcarsko, Francie – období podle dynastie – Francie – doba karolinská např.
-	přejímají od historiků

archeologie pravěku X archeologie středověku
archeologie středověku je více kontrolovatelná
archeolog pravěku nemá možnost kontroly jinými druhy pramenů, je možná každá hypotéza
středověk je rozmanitější než pravěk
psané zprávy už od raného středověku (kromě Finska a severu – tam až od 9. stol.)
prameny rozmanitosti (život sedláka, vesničana... – detailní prameny)

nevyrovnanost pramenů v Evropě:
- např. soupis obyvatel 1086 Velká Brit. – provedl Vilém Dobyvatel (do dobytí VB)
- u nás proveden až po třicetileté válce – 1565
inventáře domů – při prodeji – kšaft (odkaz dědicům) – u nás 15. stol.
soupisy poddaných na panství + jejich dávky
smlouvy, účetnictví – u nás: ústní dohoda na stejné úrovni jako psaná, ta u nás převažuje až ve 2. polovině 16.st
Smetánka: Legenda o Ostojovi – život sedláka z 12. stol. u nás, ve VB prameny už v 9. stol.

cílem archeologie středověku je doplnění a ilustrování informací o středověku
není na místě odpovídat na historické otázky, ale odpovídat na vlastní otázky
u nás: snaha vykopat prameny k určité historické události (Budeč, raně středověké hradiště)
-	Ant. Hejna měl vykopat rodný dům J. Žižky – na přání KSČ
hmotné prameny mohou pozměnit informace z písemných pramenů
raný středověk: touha najít naše etnické předky (ještě ve 20. stol.) – “vikingské meče” Ulfberth – výroba  v Porýní, nálezy  v celé Evropě – chopili se toho nacisté a dovodili, že Germáni vládli celé Evropě
-	nelze spojit artefakt s etnikem – vždy chybí důkaz
nástup postprocesualistů (osmdesátá léta) – David Austin – zastával názor, že archeologie středověku by se měla osamostatnit, útoky na historiky, levicově orientovaní intelektuálové
-	nelze spojovat historické a archeologické prameny, lze jen užít modely z historických pramenů a testovat tyto modely na archeologických pramenech

Vznik a vývoj archeologie středověku u nás
•	v 19. stol. – Dějiny umění a starožitností (sem spadala archeologie středověku) – J.E.Vocel
•	na přelomu 19. a 20. stol. amatéři zkoumají středověké pozůstatky
•	dvě linie – uměleckohistorická (Karel Gutt – výzkum Pražského hradu, Václav Mencl) a archeologická
•	kunsthistorici – snaha získat prameny umění – orientace na sakrální stavby – odhalování půdorysů – zničení vrstev
•	archeologové se orientují na raný středověk – slovanská archeologie
•	Ivan Borkovský – převzal výzkum Pražského hradu, jako první rozpoznal keramiku pražského typu (publikoval 1941), utekl před bolševiky do Čech (???), výzkum Levého Hradce
•	po válce rozvoj slovanské archeologie – Lubor ???, J.L.Píč – slovanská vzájemnost, nacionalismus, prokopání všech Kosmových hradišť
-	Rudolf Turek – hradiště Libice
-	Zdeněk Váňa – hradiště Vlastislav (SZ Čechy)
-	Miloš Šolle – Libušín, Budeč, Kouřim
-	Josef Bubeník – Rubín u Podbořan
-	Poulík – politická kariéra + archeologie (v ÚV KSČ = svině)
-	Vilém Hrubý – Velehrad – Staré město na Moravě
•	mladší středověk – Čechy:
-	Zdeněk Smetánka (50. léta) – vesnické osídlení
-	Miroslav Richter – města (AÚ v Praze)

Literatura – časopisy specializované na středověk
•	Archaeologica historica – vychází každý rok od 2. pol. 70. let, založil Vl. Nekuda, dnes syn Rostislav Nekuda
•	Marb – sborníky (Mediavelia Archeologica Bohemica) – 5 svazků, řídí Jan Klápště, Martin Ježek – některé monotematické, některé vyloženě sborníky
•	Středověká archeologie (různé jazykové varianty)
•	Viking – Skandinávie
•	Anglosaxon Archeology – VB
•	Slavia Antiqua – Polsko
•	Germania – Německo

Kontaktní disciplíny archeologie středověku
•	historie – hodně archeologů studuje dějiny, ale málo historiků studuje archeologii
pomocné vědy historické:
•	sfragistika
-	nauka o pečetích, výjimečně lze najít pečetidla
-	sfragistika určí, kdo pečetidlo vlastnil
-	olověné plomby na pečetění zboží – obchodníci – početnější nálezy, městské prostředí
•	heraldika
-	znaky šlechtických rodů, měst – často na kachlech (polepšení znaků – přidání nových figur do znaku – důležité pro chronologii)
-	na kováních, prstenech
-	neznáme ale barvu (ta je někdy velmi důležitá pro datování artefaktů)
•	paleografie
-	nápisy (prsteny, jména)
-	nápisové radélko – na výzdobu keramiky
-	15. stol – výzdobný motiv je písmo – nápisy ale většinou nedávají smysl
•	geografie
-	geografické faktory na mapách + historická fakta
-	zobrazení osídlení nejčastěji – historická geografie
-	rekonstrukce staré komunikační sítě
•	toponomastika
-	nauka o místních jménech, vývoj názvů – např. jména vesnic
-	určení podle koncovek... (lingvisté)
-	nutno kontrolovat a ověřovat jinými vědami
-	důležitá při terénním výzkumu – místní a pomístní označení (tratě, polí), identifikace míst
•	historická klimatologie
-	psané prameny (kroniky – počasí, přírodní katastrofy, účetní knihy)
-	10.-13. stol. – globální oteplování ve středověku (ve 13. stol. se ve VB pěstovalo víno)
-	14.-15. stol. – výrazné ochlazení (14. stol. – mor), vylidnění Evropy
-	16. stol. – oteplení
-	17. stol + zač. 18. stol. – výrazné ochlazení, “malá doba ledová”
•	dějiny umění
-	v archeologických situacích slohová kritéria, provenience
-	výjimečný nález se konzultuje s kunsthistoriky
•	ikonografie
-	velké uplatnění: knižní iluminace až nástěnné deskové malby
-	biblické výjevy, ale ve středověké době (ve středověkém oblečení – Ježíš v teplákách, s tričkem nad pupík apod.)
-	realistické znázornění chování lidí, řemesel...
1) lze využít jako ilustraci v odborné knize
2) slouží i k určení artefaktů – např. z obrázku určíme, k čemu artefakt sloužil – lidé vyobrazení s botama na chůdách
3) vyobrazení aktivit – zedníci, zemědělské práce
4) datování artefaktů – realistické zobrazení artefaktů, nejčastěji u zbraní
•	etnografie (antropologie)
-	velmi archaické jevy, využívá etnoarcheologie
-	retrogresivní analýza – nálezy mlýna ze 14. stol. – jak vypadal archaický mlýn + vyobrazení ze 14. stol.
1)	určování a ověřování funkce předmětů – např. jestli nesouvisí s dávno zaniklým řemeslem
2)	rekonstrukce výrobních procesů – archaické postupy výroby (např. výroba dehtu)
3)	svět tradic, představ, zvyklostí – těžko uchopitelné pro archeology, např.:
-	eneolitický měděný sekeromlat pod středověkou pecí – jako hromový kámen, který se dá pod pec, aby do domu neuhodil blesk (pověra)
-	sekeromlat nebo jiný archaický artefakt pod prahem - spojeno s výstavbou nového obydlí, aby se ochránil dům

Smrt ve středověku
•	smrt byla ve středověku věc lidské každodennosti
•	pohřební areály: prostorově stabilní (už od doby archaické = pravěké) = “svět mrtvých” (pro středověké lidi)
•	rituály – komunikace s mrtvými – např. porada celé vesnice na pohřebišti
•	raný středověk: pohřební areál naprosto stranou od živých lidí – na okraji vesnice
•	hrobová výbava = milodary:
1)	osobní výbava - odráží postavení a to, co používal za života (řemeslník, bojovník)
2)	milodary – to, co už je navíc – nádoby u nohou (vědro, pohár, bez i s jídlem, pitím) – aby usnadnili cestu na onen svět
•	pohřební ritus:
doba římská:
-	žárový ritus, urny, popelnicové hroby
-	někdy bez urny, jen váček
-	zničené artefakty (umírají s člověkem)
-	začínají i pohřby nespálených těl – u společenské elity (komorové hroby)
-	od 3. stol. rozšíření inhumace, neví se, proč upadá žárový ritus (vliv Říma a křesťanství?)
•	řadové hroby:
-	obrovská pohřebiště (600-800 hrobů)
-	vytváří dlouhé řady
-	někdy řazeno chronologicky podle úmrtí
-	hroby byly nejspíše označeny nad zemí – stéla, mohyla
-	hlava byla orientována buď na západ, nebo na východ (výjimka: Frýsové)
-	stejná orientace i u “dlouhých germánských domů”
-	příslušníci elity měli hrob s okolním příkopem, komory, milodary
-	některé hroby výjimečně prázdné = kenotaf
-	kostrové – jedinci leží na zádech
-	bohaté nálezy – osobní výbava i milodary
-	muži: kovové součásti oděvu (opasek, spona), toaletní potřeby (břitva), zbraně u pasu, milodary: nádoby s potravinami a nápoji
-	ženy: kovové součásti oděvu (opasky, ozdoby, spony) – přejímají techniku od Římanek – oděvy sešité na ramenou, spony mají jen symbolický smysl, opasek se závěsky – kuchyň. nůž, pérové nůžky, hřeben, klíč (nebyly ještě kapsy), zachovávají se i podvazky – malé kožené přezky
-	vdaná žena měla zahalenou hlavu – jehlice na roušku
•	Německo – víc než 10.000 hrobů
-	nejvýznamnější muži – spatha – dvjsečný římský meč se zdobeným jílcem, jezdecká výbava, někdy i kůň
-	obyčení muži: sax, scramasax (?) – delší nůž, štít, kopí
-	elitě patří 3-5 procent hrobů
•	Francie (S a V) – galořímské obyvatelstvo zůstává, žeh výjimečný
- milodary z 1 hrobu: miska se 2 vajíčky, hrnec s vařeným kuřetem, skleněná mísa s ptákem – uvařen v medu, 2 mísy s dušeným hovězím masem (šalvěj + hořčičné semínko), hrnec ovesné kaše s medem, džbán piva, sklenice vína
•	Severní Evropa – Norové, Dánové, Švédové, Narjagové, Vikingové
-	Norové – ANtlantik, Irsko, VB; Dánové – VB; Švédové – na východě
-	symbolická role: loď
-	východozápadní orientace domů – půdorys jako loď
-	náčelníci pohřbeni v lodi, méně zámožní lidé měli hrob se stélami ve tvaru lodi
-	pohřbívání žehem (velmi pomalu se prosazuje inhumace)
-	mohyla je skutečný příbytek mrtvého po smrti- má tam vše, co potřebuje (hrob. komory)
-	Sutton Hoo – VB, bohatý pohřeb v lodi – chyběl ale pohřbený jedinec
-	Oseberg – Norsko – bohatý pohřeb – 2 ženy (stará a mladá), loď, saně, vůz
-	jedince doprovází často další – dobrovolně i nedobrovolně
•	Východní Evropa – rozsáhlý kulturní okruh
-	pohřeb žehem (archaická tradice) – popelnice (keramické nádoby)
-	velmi chudá výbava – křesadlo, nožík, ocílka
-	plochá pohřebiště (ne mohyly)
-	časněslovanské období – Příluky (?) – asi 500 hrobů (naše největší pohřebiště)
-	postupně se přechází na inhumaci, nevíme ale proč
-	u nás v 7. stol. mizí žárové hroby, v 9. stol. začínají kostrové, v 8. století chybí úplně!!
-	kostrové hroby se objevují později, čím dále na východ
-	mohyly – ČR od přelomu 7. a 8. stol. – nejsou to hroby – rozptýlené ker. zlomky a popel – zbytky hranice se rozptýlily v mohylovém náspu nebo se rozbila popelnice
-	Hlovičky (?) u Radnic – nejstarší mohylník v ČR
-	u nás malé – 1,5 metru – buď jednotlivé, nebo kumulativní (v řadě, částečně přesypány přes sebe)
-	921 Iln Fadlán (?) – Vikingové – povolžští Bulhaři – pohřeb “ruského” velmože (spíše ‚Svéda) – podrobný popis; pohřeb žehem, loď na hranici, mrtvý posazen na trůn, víno, ovoce, voňavky, chléb, cibule, zbraně, lovecký pes, soumaři, krávy, kohout, slepice + “anděl smrti” – 1 souložnice – rituálně škrcena šátkem a bodnuta do srdce
-	bohaté hroby – i po smrti se musí dokázat elita, po celé Eropě
-	stř. Evropa  - 9. stol., Kolínský hrob
-	1377 Litva, kníže Aldigras (?) – pohřben na hranici se 17 koňmi
-	i ve stř. a východní Evropě se objevují kostr. hroby se stejnou orientací a milodary (nejvíce v 9. stol) – ubývá výbava kvůli křesťanům – zbraně, opasek, keramika, nůž, potrava, pití; ženy – osobní šperky – náhrdelníky, záušnice – bronzový drát, čím starší, tím menší – vplétání do vlasů nebo přišité na čelenky (neví se jistě)
-	náhrdelníky skleněné, polodrahokamy, jantarové
-	od 11. stol. ubývá výbava
-	pohřebiště stále mimo svět živých
•	raný středověk (obrázky): spatha, technika cloissonai: přihrádky vyplněné (polo)drahokamy průsvitnými, přihrádky vyplněné zlatou fólií (už od Antiky)
-	přilba žebrová: někdy jen kožená, z kovových plátů
-	třmeny – novinka r. středověku – od Avarů
-	6.-7. stol. – zvěrný styl (Germáni) – zvířata na kusy, rozložená vedle sebe + propletence, minimální zobrazení lidí
-	samostřílové spony – ze zlata, stříbla, tepané, každý kmen jiné spony
-	miskovité, kruhovité spony – pozdní doba římská – spínání pláště na hrudi (ptačí spony – typické pro Durynky)
-	germánské runy – mnoho nápisů – náhr. kameny, přezky, zbraně, nápisy schované (pro vnitřní potřebu nositele)

Kostelní hřbitovy
•	13. stol. – hřbitov – kolem farního kostela (u nás) – přímo v sídlech – ve vesnici nebo ve městě –až do novověku
•	dnes pohřbívání stejně jako v raném středověku, ale ne z rituálních důvodů, nýbrž hygienicko-praktických
•	nejmladší kopaný hřbitov – Praha-Bubeneč, stále výbava – hřebeny apod.
•	vrcholný a pozdní středověk: etážové hřbitovy (hřbitov ohraničen zdí), nové hroby narušují staré, poměrně mělké hroby, neoznačené hroby, stavby kostnic, kde se ukládaly kosti ze starých hrobů (ve městě), na vesnici by byla kostnice příliš nákladná – jen jáma na kosti
•	z počátku orientace V-Z, později mizí
•	výbava: součásti oděvu – křížky, růžence, škapulíře, předměty soukromé povahy nejspíše nebyly
•	nejčestnější místo bylo buď přímo v kostele (hrobové komory, vyzděné krypty), nebo blízko kostela
•	církevní sněmy nařizují, jak zacházet se starými ostatky
•	popraviště – pohřbívání – u nás málo prozkoumané
•	na bojištích masové hroby – Bečov nad Teplou – výzkum (Sokol) – popraviště
•	Židé: jiné pohřbívání (jako východní náboženství) – absolutní nedotknutelnost ostatků (hroby se nesmí porušovat) – nová vrstva země, nová vrstva hrobů, žádná výbava, jen na očích kamínky nebo střepy, orientace Z-V
novověk
•	ve středověku určení jedince jen z vyšší elity, v novověku i nižší vrstvy mají náhrobky, epitaf – na vesnicích později, až v 19. stol., se označují hroby
•	1918 – nejstarší krematorium v Liberci, v Rakousku-Uhersku žeh zakázán

Opevněná sídla ve středověku
•	římská opevnění – města (Řezno, York), vojenské tábory (původně Řezno – sídlo legie) – středověcí lidé (barbaři) se bývalým římským sídlům vyhýbali
•	raně středověká hradiště – Slované
•	raně středověká opevnění královských dvorců – opevnění falce (od 9. stol.)
•	opevnění sakrálních staveb – kláštery, biskupství, farní opevněné kostely (jediná kamenná stavba ve vesnici – poslední útočiště)
•	opevněná soukromá sídla feudálů – musel ale dostat povolení od panovníka
•	opevněná středověká města – jedna z hlavních výsad
•	liniová opevnění – opevnění hranic (zemské brány v průsmycích) – málo prozkoumané, některé stálé, některé provizorní
•	přechodná polní opevnění – voj. tábory, obléhací tábory
liniová opevnění
•	oddělení Dánska od Holštýnska – od Baltu k Severnímu moři
-	nejprve v 1. pol. 8. stol. – hliněný val + příkop (palisáda 9. stol., 10. stol., 12. stol. – kamenná plenta)
-	naposledy použité 1940
-	dokonale opevněná hranice
•	oddělení Anglie od Walesu
-	král Offa – Offarsdike (Offův příkop) – příkop+val
-	proti Welšanům (příkop na walské straně)
•	v ČR žádná liniová opevnění, jen chránící průsmyk (zemské brány) – např. Chodové
-	přeseky (z pokácených stromů) + zděné stavby
-	u Žitavy – Karel IV. – opevněná zemská brána
•	Švýcarské Alpy – 14. stol. – průsmyk, brána s hradem
hradiště
•	v kulturách spojených s Germány jsou hradiště ojedinělá
•	útočištná hradiště – hodně ve střední a východní Evropě
-	epos o Beowulfovi (700 n.l.) – Dánsko, Švédsko (anglický epos)
-	hradiště mělo sloužit jako ochrana před útokem
-	val z dřevohlinité konstrukce
•	Slovné  - hradiště téměř všude (hradiště = místo, kde stával hrad)
-	nejstarší hradiště: východní Polsko, Ukrajina, Bělorusko – už od pol. 6. stol.
-	8.-9. století – klasická doba rozšíření hradišť
-	u nás: 7.-8. stol. – nejstarší hradiště
-	9.-10. stol. – období protostátních útvarů, hradiště v osídlené krajině (síť hradišť) – vybírání daní, mocenské centrum
•	nejstarší hradiště (6.-7. stol.) – Polsko – malá kruhová nebo oválná hradiště – nížinná hradiště
•	u nás ve 12.-13. stol. – konec budování hradišť, nástup měst
•	hradiště buď zanikají, protože je jejich funkce nahrazena blízkým městem nebo hradem, nebo přímo v hradištích vzniká město (Žatec, Hradec Králové, Mělník)
opevněné královské dvorce - falce
•	západní Evropa (Německo, Francie)
•	králové Franské říše budují centra královské moci
•	karolinské (nejstarší), otonské, saalské, staufské falce
•	falc – místo, kde si král staví palác podle antického vzoru: reprezentace (palác), sakrální funkce (kostel), ekonomické centrum (sýpky, sklady potravin) – hospodářské zázemí, hospodářský dvůr, shromažďování vybraných dávek- na nejúrodnějších hustě osídlených územích s dobrou dálkovou komunikací (cesta, řeky)
•	fortifikace – karolinské neopevněné (Germáni nebyli zvyklí opevňovat), otonské už byly opevněné
•	karolinské falce začal budovat Karel Veliký podle antického vzoru – Cáchy (Německo), Ingelheim (na Rýně)
•	otonské falce – falce v Sasku (dynastie Lundolfingů) – Tilleda (Durynsko) – 2. pol. 10. stol.
•	staufské falce: u nás Cheb (jediná falc), Německo: Goslar – už jsou to rozsáhlé zděné objekty
opevněná soukromá sídla šlechty
•	Slované – jednotná kultura u všech – domy 4 x 4 metry (podle archeologických pramenů), stejná keramika
•	Germáni – každý dům jiný rozměr – stratifikace společnosti
-	už 5.-6. stol. (rodová šlechta) – podle hrobů na řadovém pohřebišti
-	do 9. stol. – elita ve stejných usedlostech jako ostatní, jen jsou větší
-	pohřbíváni na vlastních pohřebištích – např. na své usedlosti
•	šíření křesťanství – elita pracuje s panovníkem, součástí usedlosti je kostel dřevěný (domy dřevhlinité) + vlastní pohřebiště, dvorec oplocen
•	přelom 10. a 11. stol. – Francie, Švýcarsko, Německo, Holandsko, Belgie – elita přemisťuje dvorec na kopec, přímá držba půdy (přímé vlastnictví) X nepřímá držba půdy (je také leníkem)
•	výstavba opevněných sídel na kopcích – může povolit jen panovník (výstavbu hradu), 13. stol. – Rakousko (Sachsenspiegel) – dokumentuje, co je hrad – příkop, stavba kamenná i dřevěná, ale alespoň s třípatrovou věží, do které se vstupuje shora, opevnění, za které se schová střelec a nepřeskočí ho jezdec (k opevnění musí být povolení)
a)	výšinné lokality – na kopcích (hrady, tvrze)
b)	rovinné lokality – na umělých pahorcích (motte)
•	nejstarší sídla – věžové hrádky: věž (dřevěná) – někdy zapuštěná jako sklep, fortifikace (palisáda, příkop, val)
a)	soukromá část – na spaní, skladování věcí
b)	reprezentativní část – hostiny, jediná vytápěná část, objevují se kachlová kamna
•	11.-12. stol – objevují se nejstarší kamenné obytné věže
motte
•	na uměle vytvořeném kopci (chateau la motte), v západní i střední Evropě
•	malé – 5m vysoké, tvrz
•	velké – až 20 m vysoké (Oxford), hrad
•	vznik asi v severní Francii už od 2. pol. 10. stol., v 11. stol. rozšíření i do Německa, Holadnska, Belgie, Anglie
•	u nás žádné motte není zkoumané (kromě jednoho na Moravě) – až v pol. 13. stol.
•	Oldendorb (Dolní Sasko) – dvojice šlechtických sídel se společným hospodářským zázemím (předhradím), výška 6 m, šířka 50 m – přední motte; nejprve zde byl dvorec jako zemědělská usedlost, pak ohrazené motte a nakonec kamenný hrad
•	motte – pahorek z hlíny + pásy drnů – aby nedošlo k erozi (prorůstání drnů) – eroze probíhala jen na okrajích
opevněná soukromá sídla šlechty – Český stát
•	zdroje moci elity: služba panovníkovi (úředník, bojovník) – zpočátku není dědičná šlechtičnost :)
•	vlastnictví půdy – dostanou ji od krále i s lidma (soukr. vlastnictví) – moderní středověk
•	nejstarší sídla elity:
1)	přímo v areálu hradiště – Žatec, Hradec Králové, Libušín, Mladá Boleslav
původně velkodružina bojovníků, po dobytí není proč bojovat, stává se z nich skupina úředníků – správci, soudci, výběrčí daní
2)	sídla elity v blízkosti panovnických hradišť – dozvídáme se ze soukromých kostelů šlechty
suburbium – podhradí (dvorec s kostelem pod hradem)
3)	sídla elity v krajině – od 12. stol., románské tribunové kostely elity (mimo hradiště panovníka), nejstarší dvorce na venkově – od 40. let 12.stol. do poloviny 13. stol. – neohrazené dvorce (nebo jen lehce opevněné) – kostel většinou jediná kamenná stavba
-	Týnec nad Sázavou – románská rotunda s kamennou věží, 1 z nejstarších šlechtických sídel u nás,      zatýněné (= opevněné), hranolová věž u rotundy, pohřebiště z 12. století, základy palácové stavby – celé opevněné příkopem, výzkum: Antonín Hejna
-	Chvojen (u Benešova) – výzkum: A. Hejna, románský kostel na kopci, kolem třešňový sad – areál ze 13. století – opevněné sídlo, základy kamenné stavby
4)	opevněné hrady a tvrze (od poloviny 13. stol.) – tvrz – rodné sídlo feudála, opevněné a má přímou vazbu na vesnici (na okraji, uprostřed)
-	hrádek- něco mezi tvrzí a hradem, dřevěná konstrukce, drobné sídlo, bez vazby na vesnici – je na návrší (jako hrad) – typické pro 2. pol. 13. stol. – začátek 14. stol. (začínají i tvrze) – často na kopci za vesnicí – ve 14. stol. zanikají, nahrazeny tvrzemi
-	severní Čechy – skalní hrádky, hrady (Valdštejn) – fungují po celý středověk, nezanikají
-	dvůr (hof) – nespevněné sídlo šlechty, ohrazené plotem, palisádou, chudší šlechta, hospodářský dvůr, nejnižší šlechta - od zemědělské usedlosti se liší snad jen usedlostí
-	prolongnatum (?): stavba ve dvoře, kde se dalo bránit (jako věž)
tvrz:
-	téměř všechny dřevěné (podobné motte)
-	Kunobratice (?), Praha – Čimice, obě vznikly ve 2. pol. 13. stol., v 15. stol. zánik požárem
-	kruhová tvrziště – starší období, pravoúhlá tvrziště – mladší období
-	kůlové jamky, mazanice, uprostřed plochy dřevěná věž, roubená nebo sloupová konstrukce – i zapuštěný suterén
-	omítky se někdy bílily, aby vypadaly jako z kamene
-	kamenné tvrze – až z mladšího období, dochovávají se

Středověké vesnice
písemné prameny: velmi málo informací o vesnicích (velký zájem archeologů)
ve středověku 80 procent lidí na vesnicích v nejvíce urbanizovaných zemích
Polsko, Uhry – až 95 procent lidí na venkově
Čechy – poměrně mnoho měst, ale malých, spíše venkovského typu
písemné prameny spíše úřední povahy – hospodářství, daně, dávky...
čím více na jih, tím méně se archeologové věnují středověku (spíše antika) – expedice z jiných zemí (VB, Francie)

vesnice – raně středověké (6-12 stol.) a vrcholně-pozdně středověké (13-15 stol.)
raně středověké vesnice
•	nebyly stabilní, měnily polohu, posouvaly se po svém katastru
•	nepravidelné půdorysy – shlukové uspořádání
•	neví se, proč se posouvaly – už od neolitu (symbolická záležitost, zemědělství, problém s odpadem, majetkoprávní vztahy?)
•	rituál nalezení správného místa pro založení obětiny?
•	většinou malé – do 10 usedlostí

vrcholně-pozdně středověká vesnice
•	od západu na východ – stabilizace osídlení
•	nukleonová vesnice: stabilní jádro a půdorys (jádro stojí dodnes) – kontinuita vesnice do dnešní doby
•	zánik stabilizované vesnice – v novověku i pozdním středověku – redukce vesnic (nevíme proč – mor, znehodnocení půdy, klimatické změny?)
•	14-15 stol. první vlna zániku vesnic
•	u nás v 15 století – husitské, poděbradské války
•	Francie – 14. století – stoletá válka, VB – 14. stol. – mor
•	zánik hlavně v horských oblastech, celkem 50 procent i více
•	zakonzervovaná kulturní krajina – zaniklé dílny, domy, cesty2. vlna zániku – novověk – třicetiletá válka – 17. století
•	3. vlna zániku po druhé světové válce, např. v Litvě ničí rudá armáda vesnice, aby se partyzáni neměli kam schovat
•	poslední vesnice vznikaly i později, ale ne ve vyšších polohách – až v časném novověku
•	výjimky: Skandinávie, Skotsko – až do novověku rozptýlené osídlení (asi jako naše horské vesnice, zabírají celý katastr) – izolované usedlosti, žádné nukleonové vesnice
•	Středomoří: v 6. stol. zánik antických vil – neví se proč (nájezdy Barbarů?), nukleonové vesnice, nejsou ale v údolích jako jinde v Evropě, jsou na strmých kopcích, špatný přístup
•	muslimové ve Španělsku – vesnice na kopcích
•	starší – dřevěné s palisádou, mladší kamenné s hradbami
•	severozápadní Afrika – agadir (refundium) – opevněné sýpky na plošinách, 1 sýpka pro 1 rodinu, v případě nebezpečí i jako útočiště (fotr má klíč)
•	ČR: opevněné kostely, dnes Sedmihradsko – nejvíce opevněných kostelů v Evropě, dodnes na vnitřní straně hradeb sýpky (jaka agadir), v kostelní věži má každá rodina hák se špekem (až do 80. let 20. stol.) – nukleonové vesnice
zástavba vesnic
•	v Evropě velké rozdíly – jiné kulturní tradice (už od pravěku) – “stavební kultury” – 6 odlišných – lze je přiřadit k etnickým celkům
•	raný středověk:
1)	jihovýchodní Evropa, na řece Volze severně od Kavkazu do Moldávie – stepní zóna
-	zemědělské osídlení, jen nomádi, kočovníci
-	“stepní dálnice národů” – střední Mongolsko – Karpatská kotlina, jižní Morava – v Evropě nejzápadnější step = Pálava
-	“nomádi”
a)	neustále v pochodu – žádné archeologické nálezy, spali i na vozech, žádný odpad (vše spálili nebo spotřebovali) – nomádi hledají stále nové území
b)	polokočovníci – stálá zimoviště, mají už stálé území, po kterém kočují, stálé zimoviště = zapuštěné jurty
c)	polousedlí nomádi – stálá sídla (jako vesnice, města), ale někteří stále kočují; Uhry – Umáni?, i ve vojsku
-	jižní Rusko – saltovo-majacká kultura; jurty – mírně zahloubené, uprostřed ohniště, většinou kruhové, ale i obdélníkové, 3-4 metry v průměru
-	turkojazyčné kmeny (Tataři, Mongolové), kulatá jurta
-	íránskojazyčné kmeny – čtvercová jurta
-	další kruh dalšího náčelníka musí být dál, než se dohodí kamenem (?)
-	jurty do kruhu – patří jednomu rodu, v 1 jurtě náčelník, v ostatních jeho ženy – napravo nejstarší, nalevo nejmladší žena – informace z etnografie (jurty staví výlučně ženy, 1 jurta = 150 kg)
-	jurtovité příbytky: ruští archeologové
2)	severovýchodní Evropa – Baltové, Finové, Pobaltí
-	malá sídliště (20 chalup) – otevřená, opevněná (“hradiště”) – typ ostrov v jezeře – palisáda, výšinná poloha
-	les, tajga, tundra – obživa z pravěku – lovci, sběrači, žádné zemědělství – málo stop: shluk 2-3 lehkých staveb = stanů, malé ohniště uprostřed
-	vesnice: zahloubené stavby (0,5 m), více nadzemní domy, jednodílné ohniště uprostřed, nebo blíže středu, nebo i u stěny, ale nikdy není v rohu (narozdíl od Slovanů)
-	ohniště nebo pec (kamenná, hliněná)
-	roubená konstrukce, jednoduchá vazba v nároží 16-20 m2 (půdorys), žádné komíny
-	postupně dvoudílné domy, vstupní síň X obytná část (jizba) – strop není, nebo je s otvory ve stěnách na kouř
3)	severozápadní Evropa
-	v průběhu středověku zaniká jako stavební okruh
-	Irsko, Skotsko, Wales (jazyk z keltských kořenů) – keltská obydlí
-	Irsko – nejvíce informací, žádné nukleonové vesnice, jen izolované usedlosti, otevřená sídliště (ví se o nich málo), významnější usedlosti chráněné – ostrov v jezeře (přírodní, umělý) – typické, nebo palisáda a příkop – na výšině
-	crannog – usedlost na ostrově v jezeře
-	usedlost – většinou 2 stavby (obytná, hospodářská), kulaté, ohniště uprostřed, různé průměry, kůlová sloupová konstrukce, vypletené proutím, mazanice
-	malá část Irska – import nukleových vesnic a měst z Anglie a Evropy
-	Skotsko – ostrovy Orkneje, Hebridy, Shetlandy – stavby z tradice doby železné, silné kamenné zdi (1 m), kruhové, příčky, uprostřed ohniště, axiální – protáhlé domy, zánik v 9.-10. stol., staví se typické severské (Vikingské) domy – dlouhé domy
-	Irsko: zánik 8-9 stol. – neví se proč, staví se dlouhé domy (vikingské) - ale Vikingové tam nikdy nebyli, obyvatelstvo zůstává stejné, možný vliv sakrální architektury
-	Wales: zánik: 13 stol. – nájezdy z Anglie, až do 11 stol. naprosto samostatné území, kruhový půdorys, 2 domy, palisáda
-	příslušník elity se neodlišuje (jen velikostí domu) u těchto stavebních kultur (u nomádů má jen více just) – žádné rozdíly v obydlí
4)	S a V Francie, Švýcarsko, Německo, Belgie, Holandsko, Dánsko, Skandinávie kromě Finska
-	jádro usedlosti – 1 velká stavba + menší stavby hospodářské
-	konstrukce – výlučně sloupové, dřevěné (týká se obytného domu) – zapuštěné do země, ukotvené, nosná sloupová konstrukce + výplet z proutí + dodatečně omazané hlínou, žádný strop, nadzemní domy
-	polozemnice zahloubené asi 0,5 metru, malé, často obdélníkový půdorys, podle sloupů se kategorizují – hospodářské objekty, tkaní látek – vlhkost byla pro tkaní lepší, proto zahloubené stavby
-	Germáni – čím výše postavený příslušník, tím větší obydlí, chlévy (v předcházejících kulturách nebyly) součástí obytných domů, část chlév, část obydlí, ohniště (ne pec) uprostřed obytné části, střední komunikační část – vstup do domu, větší část tvoří chlév
-	Vurty – lokality od Frýska po Šlesvicko – osídlení od odby římské, výkyvy hladiny pobřeží – záplavy, umělé pahorky – vurty, náspy, na nich vesnice i dodnes (pahorky v rovné krajině, výška 5-10 metrů) – pahorky z chlévské mrvy, jílu, písku, v nich zachované nálezy z organických látek (udržuje se tam vlhkost), dobytkářství větší výkon než obilnářství – proto tak velké chlévy, oddělené kóje pro dobytek
-	síň uprostřed, světnice, chlév, chlév – vstup přímo do síně X Slované – chlév je striktně oddělen, nelze projít ze světnice přes síň do chléva, musí se jít přes dvůr
-	domy trojlodní, těžká střecha spočívá na vnitřních sloupech – 2 řady vnitřních sloupů (2 m od sebe), nepraktické
-	už na konci raného středověku se nosnými stávají vnější sloupy (obvodové stěny)
-	Skandinávie, Sev. Německo, S. Holandsko – velké domy, šířka max. 7 m, délka různá, 20-30 m obvykle
-	extrémní stavby 40-50 metrů, až 400 m2 – domy elity
-	Velká Británie, jižní Německo – relativně malé domy (20 m), zaměření spíšde na obilnářství – malé chlévy
-	orientace staveb Z-V, sev. Německo+Holandsko – obytná část Z, chlév V, jižní Německo obráceně
-	Frankové – orientace S-J (obytná J, chlév S)
-	postupně krov nesen obvodovými stěnami + šikmé vnější sloupy opěráky – zdvojené stěny, 2 řady sloupů, pozěji už jednoduché stěny, sloupy stále ukotveny v zemi
-	symbolická funkce – obloukovitě vyklenuté okapové strany (půdorys)
5)	Anglosasové, Jutové – Britské ostrovy
-	obdélníkové domy, dlouhé, sloupová nosná konstrukce, liší se od kontinentální germánské tradice
-	nejsou trojlodní, nejsou se chlévy (chlévy samostatně), jsou malé (méně než 20 m)
-	tradice zachována ale modifikována – Seveřané osídlili ostrovy kolem Skotska , Faerské ostrovy a Island
-	Norsko, Grónsko – dlouhý dům; typ Skály – dům islandských ság, trojlodní dům, velmi malé kůlové jamky – málo dřeva, nosná dřevěná konstrukce, stěny – tloušťka 1-2 metry, z kamene dva líce, mezi ně vyplnění drny, žádný strop, izolace střechy – krov pokryt plochými kameny, prkny, svrchu střecha pokrytá drny, trávou
-	chlév oddělen, jádro = centrální dlouhé ohniště, mírně zahloubené do země 15-7 metrů dlouhé – okolo z hlíny lavice, obložené prkny – jediné vybavení domu
-	Vikingové – někdy lehčí příčky oddělují části domu – sklady
-	sídla elity: královské haly Anglosasové – stejný typ, ale mnohem větší
6)	jihovýchodní, východní a střední Evropa
-	Slovanský kulturní okruh, silná symbolika obydlí, úplně stejná obydlí ve všech oblastech, 4 x 4 m, zahloubené nebo nadzemní domy, nejstarší domy – slovanská expanze, důraz na dobré vytopení domu
-	konzervativní stavební tradice (i keramika)
-	Polabští Slované i v Německu – Sasko, Durynsko, Balkán – býv. Jugoška, Bulharsko – žárová slovanská pohřebiště i v Řecku
-	vše spojeno jednou tradiční kulturou
-	Rakousko – antická sila, v nich zemnice Slovanů, pece z kameniny
-	keramické pražnice: pražení obilí na peci, strop – neví se, jestli byl nebo ne (dle Vařeky byl, jinak by utíkalo teplo a pec by byla k ničemu)
-	kostrukce – roubená nebo sloupy+pletení+omítnuté hlínou, čtvercový půdorys, nikdy obdélníkový
-	usedlost: výrazný podíl – roubená konstrukce, hospodářské budovy špatně ???
-	interiér: pec v rohu dál od vstupu, v 9.-10. stol. se přemístila
-	diagonální princip – konec r. středověku
-	lavice, zásobárna vody pod podlahou
-	usedlost: nevíme, jak vlastně vypadala, dvojice stejných staveb – jádro usedlosti
-	1. dům – obytný s pecí
-	2. dům – hospodářská funkce
-	diagonální umístění dvou domů proti sobě, nadzemní domy – roubená konstrukce
-	při zametání místnosti při zdi je pás u vnitřní strany stěny, který nejde zamést (pás odpadků)
-	to samé platí i zvenku domu – půdorys domu v negativu – velmi pracné zjistit (Meduna – výzkum v Mostě + poznatky z etnografie)
-	obilní jámy – hluboké, hruškovitý profil, někdy jamky ve stěnách na kolíčky s výpletem, dokonalá konzervace obilí díky chem. atmosféře – není tam vzduch, nejsou tam ani hlodavci
-	domy do podkovy – předchůdce návsi
Lokality
•	Černokostelecko
-	Smetánka, Klápště (předtím J.L.Píč – zaměnil ZSV za mohyly)
-	kolonizace ve 13. stol., restrukturalizace osídlení ve 13. stol.
-	žádné pravěké osídlení, neúrodné půdy
-	hustá síť zemědělských sídlišť (centrem hrad Kostelec nad Černými lesy), některé dodnes
-	1. vlna pustnutí 14.-15. stol.
-	2. vlna pustnutí 16.-17. stol. (už jen 3-4 vesnice)
•	Lažany – tvrz s dvorem, rybník, vesnice (6 usedlostí), hosp. dvůr, 13.-14. stol. (na Černokostelecku)
- blízko postaven cisterciácký klášter Skalice – zánik vesnice
•	Vyžlovka – největší ZSV na Černokostelecku
- pramenná pánev, 40 reliktů, asi 8 usedlostí, 2 rybníky, podhrázní mlýn, 13.-14. stol.
•	Drahanská vrchovina – Ervín Černý, ZSV + zaniklé plužiny

•	vesnický slovanský dům – dvoudílný, jizba + síň (izolační funkce)
-	nejstarší 9.-10. stol.
-	okenní otvory horizontální obdélníkovité 10 x 40 cm + posuvná okenice
-	strop, není komín, kouř odchází dírou ve stropě
-	s dýmníkem (?) – polodýmná jizba (?)

•	Hrdlovka (Most) – 9.-10. stol., Meduna, obytná stavba + komora
•	Poiana (Matamureš, Karpaty) – Ukrajina, dvoudílný obytný dům (polodýmný) + komora, etnografie (nové vesnice, dodnes tu lidé žijí)
•	dýmné jizby na Slovensku (20. stol.) – Seč, Sverepec

Středověké domy v českém prostředí na vesnici
•	pozdně středověký dům – trojdílný: vstupní síň + dýmná jizba + komora
•	polodýmné jizby – dodnes v Karpatech (studování živé kultury) – etnografie
•	Čechy – výzkum středověkých domů jde pomalu
-	1496 Saky na Kladensku, nejstarší
-	1492 Vítějovice na Klatovsku
-	datace podle dendrochronologie = rok smýcení stromů
-	použití výlučně seker pro kácení stromů, práce se stylovým dřevem
•	Havlíčkův Brod – 16. stol. – dýmné okno v okapové stěně
•	nejstarší domy:
-	Švýcarsko – konec 12. stol.
-	Norsko, Švédsko – 12. stol.
-	Německo – 2. pol. 14. stol.
•	dříve datování podle letopočtu na domu – u nás byl nejstarší dům v Živohošti na Moravě – 1617
•	Lučice na Klatovsku – celé kmeny na stavbu, jedle – smrk se v běžném lese nevyskytoval, jen v horách
-	jedle – jediný rovný strom v listnatém a smíšeném lese
-	hladká rovná vazba stěn v rozích, otesané konce

•	dům celodřevěný nebo jen částečně dřevěný – vždy dřevěná jizba (=obytná část), někdy i dřevěná síň, komora kamenná
-	zvenku silní vrstva mazanice, až 15-20 cm, hlína + organické složky (sláma, hnůj, plevy) = pojivo, čím kvalitnější hlína, tím lepší
-	dřevěné kuláče zvenku pobité dřevěnými kolíčky, aby mazanice držela
-	lepiči, mazači – profesionální práce – ohazování domů
-	strop z kulatiny (povalový strop) – z vrchu mazanice = tepelná a protipožární izolace – dřev. krov mohl shořet dal se shodit háky – zbytek domu (roubení) ale zůstal, velmi kvalitní izolace
•	jizba
-	není tam omítka, jen dřevo
-	uprostřed jizby (1 m2) pod stropem bidla = konstrukční funkce (rozpínání) + k zavěšení předmětů
-	nemovitou součástí jizby byly lavice zapuštěné do stěn (okolo stěn)
-	výška alespoň 3,5 metru, někdy ale i přes 4 m
-	1 metr pod stropem – stabilní vrstva bílého dýmu (ustaluje se asi hodinu po zatopení)
-	větrací okénko ve štítu – typické pyramidovité uspořádání oken
-	okna čtvercový otvor, max. 0,5 x 0,5 m X raný středověk – úzké štěrbiny obdélníkové horizontální
-	valené roubené klenby – pro lepší odchod dýmu
-	jen v jizbě se topilo a vařilo
•	hrázděná konstrukce – města + příhraniční oblasti
•	kamenná vesnická architektura s pozdně gotickými prvky – 15-16 stol. – Putim, Česká Koruna
•	síň – někdy se dochová malé větrací okénko z jizby do síně, žádný strop, přímo krov
•	komora – čistá u Litomyšle – 2 komory: horní u stropu, dolní – někdy zahloubená
•	z jizby se stává světnice; světnice:
-	v rohu kachlová kamna (někdy kombinace s pecí)
-	v 16. stol. už byla kachlová kamna na vesnici běžně
-	v 15. stol. byla kachlová kamna běžně v malých městech
-	odvod dýmu komínem, obsluha kamen zvenku v síni
-	čistý prostor = omítka na stěnách (nejstarší světnice - Slánsko)
-	v 16. stol. už zasklená okna na vsi
-	slouží jen k bydlení – nevaří se tu
•	síň:
-	zadní část síně = černá kuchyně – tam, kde se přikládá do kamen
-	nad černou kuchyní dřevěný komín – zevnitř omazaný hlínou (protipožární izolace), jinak dřevěná konstrukce s vyplétanými stěnami
-	nad komínem kuželovitá stříška, aby nepršelo do komína, jinak by opadala izolační omítka v komínu
-	zánik černé kuchyně v průběhu 19 stol. – zavádění sporáku se železnými pláty do světnice (na začátku 19. stol.)
•	obdélníkový půdorys domu + pravoúhlá dispozice / jizba / síň / komora /
•	vybavení domů: písemné prameny – poddanské inventáře usedlostí, kšafty, smolné knihy = výpovědi zatčených a mučených – popisy kriminálních činů – co bylo v domě

Keramika
•	od časně slovanského období až do 13. stol. (s obměnami) – 1 základní tvar = HRNEC – jednoduchý hrncovitý bezuchý tvar
•	vyšší štíhlé tvary – hrnec stál přímo v ohništi a teplo se přenáší stěnami, ne dnem
•	v novověku spíše něco jako kastrol – vaření na sporáku, teplo se přenáší dnem
•	hrncem v ohništi se manipuluje pomocí vidlice
•	keramika pálená na hrnčířský normál (600-800 stupňů Celsia) – nepříliš kvalitní, porézní (špatně se myje), nasákavá (18-20 procent)
- připálený hrnec se nedal umýt, vyhodil se
•	další keramické nádoby: mísy, lahve + další nádoby ze dřeva
•	13. století – radikální změna tvarů
- nová keramika – “kolonizační keramika” (spojeno s novým příhraničním obyvatelstvem) – zcela odlišná kvalitou i tvarem – lépe vypálená – neví se, jde-li o import výrobků nebo import znalostí
1)	vliv z jihu (Podunají – Rakousko, Bavorsko, Franky) – šedá keramika, tvrdě zvonivě vypálená, redukční prostředí, typická výzdoba radélkem ) J Čechy, J Morava, Z Čechy
2)	vliv ze západu a severozápadu – světlá keramika – okrová, šedá, načervenalá – oxidační prostředí, typická výzdoba červeným malováním hlinkou – S, SZ Čechy
3)	tradice hradištní keramiky – zůstává rozvinutá forma, střední Čechy, V Čechy

•	formování nádob: časně slovanské období – v ruce
-	raný středověk – pomalu rotující hrnčířský kruh = 1 ruka roztáčí kruh, druhá ruka dělá keramiku – silnostěnná keramika, na dně podsýpka, aby se nádoba nepřilepila
-	13. století – rychle rotující hrnčířský kruh – prosazuje se pomalu, ale v pozdním středověku zcela převládá, v podstatě až dodnes:
tenké stěny, dno musí být přilepené, aby nádoba neodletěla, na dně jsou stopy po odříznutí nožem nebo strunou
•	nové tvary nádob: 
-	hrnec s uchem (1-2 ucha)
-	poklice (v raném středověku poklice není)
-	poháry
-	džbány
-	konvice (třmenová ucha obloukovitě přes ústí, trubkovité ústí) – neujala se, nachází se jen ve 13 stol.
-	mísy s kónickými stěnami
-	trojnožka – špatné označení “pánvička” – úzké tělo, 3 nožky, duté trubkovité držadlo pro umístění dřevěné násadz pro manipulaci v ohništi, dá se v nich už smažit
-	cedník = děravý hrnec, otvor v dolní části (to je snad jasný, ne?)
-	kahánek – velikosti dlaně, uvnitř živočišný tuk + výlevka s knotem
-	NE talíř – ve středověku nebyl, až v 16. stol. v renesanci měl každý svůj
•	výzdoba nádob:
-	raný středověk – tradiční forma – rytá výzdoba (např. čepelí)
-	většinou vodorovné rýhy, vlnice (pomocí hřebenu), až do pozdního středověku
-	radélko – opakování stejného motivu, typické pro šedou západočeskou keramiku
-	červená barva – světlá keramika
-	plastická výzdoba – vývalková šroubovice
•	stolování:
-	ubrus na stole, mísy s pokrmy
-	jediný příbor – malý krájecí společný nůž (pro 2-4 osoby) – ukrajování ze společných mis
-	před stolujícími podložky – dřevěné nebo i chlebová placka – na ně se může uříznuté jídlo položit
-	jí se třemi prsty – palec, ukazováček, prostředníček
-	na mytí prstů sluha přinese nádobu s ovoněnou vodou + na opláchnutí vodu v akvamanile = nádoba ve tvaru zvířete, utírá se do ubrusu, myje se po každém chodu
-	polévka: lžíce + miska
-	vidlička až v 16. stol. v renesanci
•	prameny: jídelníček sedláků v 15. stol: 5 x denně, vydatná a pestrá strava
-	kuchařky (ITA, FRA) – experimenty podle nich – většinou nepoživatelná jídla (buď nemáme potřebnou interpretaci nebo příliš vyvinutou chuť)

•	kachle – kachlová kamna – vynález středověku, nenavazuje na antické tradice (Antika – podlahové vytápění – středomořské klima)
-	krb – vyšší společenské vrstvy, ztráty až 80 procent tepla
-	10. století – nejstarší kachlová kamna v Evropě – jih Německa, sever Švýcarska, západ Francie
-	vytápění ze sousední místnosti – obytné prostory jsou čisté, bez kouře a špíny
•	kachlová kamna – stáložárná, hřejí dlouho po skončení přikládání, malé tepelné ztráty (30-40 procent)
•	u nás: až 2. pol. 13 stol. (nejstarší nálezy kachlů), 14. stol. už standard na hradech, tvrzích a v nejbohatších českých domech
•	první polovina 15. stol. – v malých městech jako Přeštice, na konci 15 stol. už i na vesnici, v 16. a 17. století naprosto běžná věc
•	dvě základní skupiny
1)	nádobkové – neliší se moc od keramických nádob
-	mnoho variant – cibulovité, pravoúhlé
-	ústím do místnosti, dno do nitra kamen
-	často primitivní kamna, spíš pec
-	teplo se přenáší dnem
-	na vesnici do 19. století
-	levnější, jednodušší, nestarší
2)	komorové – komora otevřená dovnitř kamen, do místnosti plná stěna – čelní vyhřívací stěna
-	reliéfně zdobené, heraldické motivy, turnajové scény, náboženské motivy, světské motivy, lovecké scény, mravokárné výjevy, vrchcábníci atd.
-	15. století – česká kupina kachlů – nejbohatší motivy (Čechy + Morava) – gryfové, bojovníci
•	rekonstrukce kachlových kamen je problematická, zcela hypotetická
•	zač. 16. století – nejstarší dochovaná kachlová kamna
•	ne moc často dochovaná kamna pohřbená in situ – např. Sedlčany, Křivoklát – dům – 5 kamen – Durdík
•	kamna omazaná mazanicí, ozdobné lišty, sokl z cihel, okolo dlaždicová podlaha, žádný konstrukční prvek
Sezimovo ústí – “jihočeské středověké Pompeje” – město zničeno, spáleno, 6 hrnčířských dílen – v jedné dílně připravená 2 kamna

Zemědělství
•	prameny: nálezy artefaktů spojených se zemědělstvím – zkoumání zemědělských činností – kultivace půdy, sklizeň
-	výzkum polí nedestruktivními metodami (-plužiny) – velikost atd.
-	archeobotanika – zuhelnatělé makrozbytky obilí a plevele
-	archeozoologie – kosti domácích zvířat, skladba stád
•	potravinová energie – primární  /// nepotravinová energie – sekundární
•	pěstování obilí – základ výživy středověkého člověka – obilí – každoročně obnovitelný zásobník potrav. energie
-	výhody: zachycuje a transformuje více energie než je zapotřebí k vypěstování (několikanásobné zhodnocení energie)
-	trvanlivost, snadné uchovávání (obilní jámy, komory, špýchary)
-	poskytuje volný časový interval mezi setbou a sklizní využitelný pro jiné aktivity
-	poskytuje lidskému organismu glycidy, bílkoviny, minerály
-	1 člověk sní 200 kg obilí ročně při 90% cereální stravě
•	chov dobytka
-	koncentrace energie pomalejší než v obilí
-	maso, mléko, sýr, tuk – bílkoviny, tuky
-	sekundární produkty – vlna, kůže
•	energetický tok systémem
-	tok energie je základní podmínkou existence každého živého systému
-	pro středověkého zemědělce jedinou energií sluneční záření
-	přímo ze slunce akumulovaná v zásobnících (dřevo, pole)
-	přeměna sluneční energie v chemickou díky fotosyntéze (obilí, tráva)
-	poskytuje potravní energii
(docela plky)
-	energie snadno přeměnitelná v mechanickou energii (lidský sval)
-	energetický systém středověkého zemědělce velmi účinný – na 1 díl vložené energie (práce lidí, zvířat) více dílů energie potravní (dnešní hloupé zemědělství – 10 dílů energetického vkladu na 1 díl potravinové energie)
•	prameny: 
-	artefakty – železné předměty, zemědělské nářadí (pluh, vidle, kosa, otka)
-	ekofakty – zuhelnatělé obilky (archeobotanické analýzy)
-	psané prameny – spíše pro mladší období (pozdní středověk) - účetní povaha,ikonografie
-	etnografické prameny – Bukovina – nůžky na vlnu jako ve 14. století
•	orba
2 lidi: jeden pohání koně, druhý oře
raný středověk – jen radlice – Přemysl Oráč (žádný pluh)
-	celodřevěné (zahnutý klacek s malou symetrikou železnou radlicí- rádlo)
-	pole čtvercová, orání křížově
-	jen rozrývá půdu, neobrací ji
-	koně mají jho – kůň táhne krkem
-	Praha – Klárov – pole z 11. stol.
vrcholný středověk
-	velká těžká asymetrická radlice
-	převracení půdy = těžký záhonový pluh
-	krojidlo – před radlicí, rozkrajuje půdu
-	otka – dřevěná násada s železnou součástí – na čištění radlice od hlíny
-	odvalová deska – pomáhá převracet půdy
-	někdy náprava – zjednodušuje orbu
-	dokonalý zápřah koní do chomoutu – kůň táhne hrudí
-	pole co nejdelší – dlouhé lány, úzké (radlice se těžko otáčela nebo co? nějaký takový technický problém... (nelze přečíst))
-	oráč má zpravidla sekeru – čištění pole od vegetace, na sobě má oděv: suknice, nohavice – základ mužského oblečení, kalhoty až v renesanci
•	setba
-	ikonografické prameny – výlučně muži sejí
-	pletené košíky, plachetky s obilím
•	vláčení – celodřevěný stroj z větví
- brány: dřevěný rám – spojeno masivními železnými hřeby bez hlavičky – až do 20 století
•	sklizeň
-	největší úsilí, co nejkratší doba, sklízí všichni
-	nepoužívá se kosa, ale srp – žne se
-	vrch. středověk: větší, vyklenutější, efektivnější
-	odřezává se těsně pod klady, z klasů se váží snopy – strniště je vysoké (nebyla potřeba slámy)
-	lán = cca. 20 hektarů
-	trojpolní hospodářství
-	ke konci středověku se kosou sklízel oves
-	kosa s hrabicí – od konce 18. stol. – na sklízení obilí