Martin Hyťha, 1. ročník bakalářského oboru Archeologie

Výroba tkaných oděvů

    První tkané výrobky se objevují s nástupem neolitu. Tkaní oděvů vzniklo pravděpodobně přenosem technologických postupů z výroby některých užitkových předmětů, např. rohoží. Zpočátku se používaly stvoly různých rostlin či dokonce materiály vzniklé zpracováním dřeva a kůry, později došlo na užití bavlny, lnu, juty i živočišných vláken, např. vlny, hedvábí.  K nálezům artefaktů z těchto materiálů nedochází příliš často – tkaniny jsou obvykle zachovány pouze v přítomnosti kovů nebo minerálních roztoků. Nepřímými doklady tkaní jsou pak nálezy hliněných či kamenných přeslenů a osnovních závaží, tkalcovských hřebenů, hliněných antropomorfních sošek s naznačeným oděvem a také kovových nůžek na stříhání ovčí vlny.
    Asi nejvýhodnějším materiálem pro tkané oděvy byla pro svou termoizolační schopnost právě ovčí vlna. Evropská střediska experimentální archeologie pokusně ověřila nejstarší technologii tkaní. Z vybraných částí rouna jsou mykáním a česáním tkalcovským hřebenem získána dlouhá vlákna, ze kterých lze vyrobit pevnou nit. Česanec je obtočen kolem konce přeslice, zkrucováním vějířovitě rozprostřených vláken do nitě se připraví počátek nitě. Ten se upevní do zářezu vřetena a nit je navinuta kolem dříku, přičemž konec nitě se upevní smyčkou pod rozšířený horní konec dříku. Roztočením vřetene je dosaženo pevnějšího zkrucování niti. Za přisunování vlákna vlny z přeslice vřeteno nepřetržitě táhne vlákna vlny, stáčí je dohromady a natahuje vznikající přízi, přičemž přeslen působí jako setrvačník. Když se vřeteno skoro dotýká země, smyčka z hrotu vřetena se uvolní, nit navine na dřík a vřeteno znovu zavěsí na smyčku pod česancem. Neustálým opakováním postupu je možné nashromáždit dostatek příze.
    Vlnu je možné také snadno barvit, a to jak před zpracováním, tak v podobě tkaniny. Obarvit lze však pouze vypraný materiál zbavený tuku. Experimentálně bylo ověřeno barvení vlny použitím různých rostlinných látek, např. vývarem skořápek lískových oříšků nebo březové či olšové kůry.
    Len se před zpracováním za účelem odstranění dřevitých součástí oproti vlně ještě máčí,  vochluje a češe.
    Důležitým neolitickým vynálezem je tkalcovský stav. Jeho princip spočívá ve střídavém proplétání útku (horizontální nitě) mezi lichými a sudými vertikálně zavěšenými nitěmi na konci zatíženými závažími. Po každém propletení je přiražena horizontální nit k hotové tkanině. Proplétání útku je do jisté míry automatizováno pomocí příčné tyče, ke které jsou buď liché nebo sudé nitě přivázány (tato tyč se nazývá osnovní křížový činek). V pokročilejších fázích je horní vodorovná tyč nahrazena otočným zbožovým vratidlem, které umožňuje výrobu delších tkanin, než je délka rámu stavu.
    Tkaniny lze vytvářet i bez použití stavu technikou destičkového tkaní. Oproti tkaní na stavu zde navíc dochází k záměně osnovních nití v jejich uspořádání. Tento postup je nejvhodnější především pro zhotovení lemů tkanin zhotovených na stavu a výrobu drobnějších tkalcovských výrobků. Technika také umožňuje výrobu širších tkanin s různými barevnými vzory. 
    Z nálezů na našem území lze dovodit, že velkomoravští tkalci užívali hlavně plátnovou, keprovou a atlasovou vazbu. Mimoto také možná používali kombinaci lněné a vlněné příze. Většinou se nespokojovali s jednobarevnými výrobky a střídáním různobarevných přízí vytvářeli vícebarevné oděvy.