57 Přínos, možnosti použití a zásady provádění vizuálního povrchového průzkumu
Základní charakteristika nedestruktivních metod
-	neexistuje přesná metoda  „soubor metod archeologického výzkumu, který se zabývá vyhledáváním nemovitých památek a lokalit
-	nedestruktivní metoda dokumentace a sběru informací
-	povrchový sběr = předstupeň destruktivní archeologie X povrchový průzkum + dokumentace
-	metoda umožňuje sběr dat bez destrukce lokality (odkryv)  levnější, technicky i finančně méně náročnější X méně detailní poznání ale vetší plochy (zkoumání velkých celků)
–	antropogenní reliéf = nadzemní projev lokalit (reliéf krajiny přetvořený člověkem  mohylníky, fortifikace, hrady, vesnice, pole, plužiny – souhrn obdělávané půdy, těžební areály, milíře, pece, sklárny, staré komunikace …..)
–	objekty negativní = obydlené jeskyně, důlní podzemí 
–	sféra staveb  povrchový stavebně historický průzkum 
–	standardní shp = nedestruktivní ( bez sond do zdiva)
–	nespadá do antropogenního reliéfu: kamenné kříže, mezníky (vymezení středověkých hranic) 
–	antropogenní geomorfologie = subdisciplína zabývající se popisem a interpretací zemních tvarů vzniklých činností člověka (prof. Ladislav Zapletal 1969: Úvod do antropogenní geomorfologie – podrobná typologie a logická terminologie)
Fáze vyhledávání archeologických lokalit
1.	kabinetní (heuristická) příprava = vyhledávání informací před terénní prací  studium archeologických a historických údajů (nálezové zprávy, místopis mapy, toponomastika….)
2.	modelování = apriorní představa vytvořená intuitivně na základě heuristicky podložených charakteristických rysů hledané lokality (typická poloha v krajině atd.)
3.	terénní průzkum = nesystematický - procházíme celou krajinou X systematický – průzkum předem vytipovaných ploch – v případě nálezu rozšířeno o zbytek sídelního areálu (čtvercová síť nebo klíč – u nás málo používané (vhodné spíš pro velké homogenní celky – pouště, tajgy)
4.	dokumentace a interpretace = vztah mezi reliéfem a tím, co je pod ním (bez odkryvu) – klasifikace a typologie reliéfních tvarů – viz. antropogenní geomorfologie
Východiska práce s mapou
-	měřítko 1:10 000
-	úživná vzdálenost – spádová (katastrální) oblast sídlišť – měla by být alespoň přibližně stejně a ne  se příliš překrývat   po zániku se rozšíří excentricky na území zaniklého
-	síťová analýza – sledování pravidelnosti rozložení sídel
-	struktura komunikační sítě – polní (lesní) cesty sbíhající se do zdánlivě osamělého  místa (zaniklé sídliště ?)
-	nápadná místa = osamělé rybníky, kostely, plužiny v lesích….
-	historické mapy = stabilní katastr = 1. katastrální mapa (měřítko 1:2880)  detailní podoba parcelace
-	toponyma (pomístní jména) 
-	zdroje toponym  Stabilní katastr v němčině X „oral history“  (místní historická pojmenování – pozor na jazykové změny!)
-	tereziánský katastr (polovina 18. stol.  původní česká podoba, ale nejsou lokalizována)
-	stabilní katastr  chyby (nejvíc u lesních ploch)
-	soupisy toponym – „Zpravodaj místopisné komise“ (Ústav pro jazyk český  OP = Onomastické práce)
-	informátoři
-	vodítka (mohou klamat !!!): 
-	na hrobích, pousty, stará studna, zavírka (hradiště)
-	středověká zániková koncovka –sko Jesensko, Pohansko (při obnovení zůstává viz. Třebsko, Hřensko)
-	místa těžby: Jezvina, Stříbrnice, Prádlo  (rýžování), Hrůbata, Písek, Peklo (dřevní dehet), Skála (lom)
-	doklady využití krajiny a ekologického zázemí: Šibeňák (od šibati = pást ovce), Draha (průhon na pastvu), Stražiště ( dominantní výhled – nad komunikacemi)

Dokumentace a interpretace povrchových průzkumů
-	fotografická – nevhodná, zplošťuje, zkresluje lepší diapozitivy
-	mapování : Planimetrické a topografické
-	planimetrie – lineární zobrazení obrysů (půdorysů) – bez výškopisu (maximálně nejvýraznější body) + vzájemný vztah objektů v terénu
-	topografie – vrstevnicový výškopis (potlačuje obrysy objektů (lepší představa o zasazení do terénu a výškových poměrech
-	zkombinovat (poměr dle okolností – pro planinu lepší planimetrie, pro členitou krajinu topografické zpracování
-	Smetánka – Klábště : Metoda geodeticko – topografického průzkumu = přesné geodetické zaměření + kombinace planimetrie a topografie
-	Vrstevnice – podkladové nebo všechny tvary
-	Lineární zobrazení půdorysů = obrys
-	Rastry (technické šrafy) – vyznačení svahů
-	Smyslem není přesný obraz  abstrahovat od nepodstatného 
Možnost zhotovení
-	planimetrické náčrty  - krokováním, pásmem, protínání na stolku, letecká fotografie (pro velké přehledné oblasti (Anglie, Skandinávie, Afrika a Stř. východ)
-	planimetrie – měření fixované na osu jsoucí středem objektu (např. vesnice)  odměřit ze dvou bodů na ose (trojúhelník) nebo přes kolmici (méně přesné, těžko odhadneme pravý úhel)
-	protínání na stolku – složitější, členité objekty (měřítko 1:200,1:400)
-	topografické plány – spolupráce s geodetem 
-	zdokonalení povrchového průzkumu  problém datování  mikrosondáže (20X20 cm) v síti (flotace zeminy) – datování, míra využití zeminy
-	sondáže do vývratů
-	nápichová metoda – píchaní do země dlouhou tenkou tyčí – pokud narazíme můžeme tak vykreslit objekt (vhodné pro náplavové měkké podloží – Polabí)
-	pedologická sonda – vrták (pamejžď) – půdní vzorek se statigrafií)
-	další metody: - magnetometrie (odchylky v mag. poli vyvolané objekty (selhává v exponovaných místech (města, koleje …..)
-	elektrické odporové profilování – rozdíly v odporu půdy – impulsy do země – zaznamenání rychlosti odrazu – zvětšuje (předmět) – nezávisle na mag. poli = vhodné pro města a narušené oblasti)
-	dipolmagnetické profilování (DEMP) – bezkontaktní metoda (vozíček nad terénem)
-	zemní radar – změny pohybu radiových vln v podzemí, složité, není spolehlivě ověřena (reaguje na vše … potrubí )
-	seismická (dutiny a základy) 
-	geochemický – metoda fosfátové analýzy (19. stol.) – lidská aktivita má vliv na zvyšování fosfátu v půdě – je rezistentní (dnes velká kontaminace žijících lokalit – siláž, odpad, na pravěkých a středověkých ještě funguje)
-	půdní metalometrie – vyhledávání ložisek nerostných surovin v půdě, dobře odhadnutelná díky rudní aureole (vyzařování)
-	biochemický výzkum vegetace – rozdíl ve vegetaci (porostové příznaky) – některé rostliny se váží na lidská sídla (synantropní – brčál barvínek, bez černý, zplanělé rostliny) – konzultace s botanikem
-	terénní tvary = mohyly, plužiny (odděleny pásy plužiny, kopaničářské zemědělství (krátkodobá pole/pastviny) v lese, dehtařské pece, pinky (propadliny v místě těžebních jam
-	vegetační, příznaky : struska chemicky agresivní (chudá nebo žádná vegetace)
-	měření nutno opakovat za lepších vegetačních podmínek
-	teoretický problém – projev na povrchem  podoba objektu (dřevěné domy = mohylové útvary, spáleniště s omazy X kamenné domy – jasně čitelné obrysy 
-	Anglie (ohrazování – pastviny)  ideální pro planimetrii                                
-	mezní pásy – oddělení polí (valovitý, schodovitý, zlomový, terasovitý) – zachované v Německu, Anglii
-	montánní typy- kutací – jen prospekce, povrchová těžba, přípovrchová – ranný a vrcholný středověk- hlubší – obvaly X propadliny, hlubinný štoly – novověk 

Stavebně historický průzkum
-	patří do archeologie
-	povrchový standardní (dokumentace a interpretace, která nezasahuje do podstaty X hloubková (sondáže do zdiv a omítek)
-	rozvoj posledních 10 let (předtím spíše odstraňování omítek) – dobrá dokumentace, ale zničení stratigrafickíé posloupnosti (technická i výtvarná hodnota)
-	sondáže do omítek a zdiv jen ve vymezených případech (zánik nebo nutnost poznání)
-	dokumentace – kresebná, fotodokumentace (včetně fotogrammetrie), slovní popis
-	osnova, jednotné měřítko 1.200 (poměrně hrubé proti archeologii:1:20, 1:10)
-	metoda oměrná – půdorys a pak změření včetně úhlopříček
-	přejímání geodetické dokumentace  (sporné- geodet vynáší čáry rovně, ale stavby bývají ve skutečnosti křivé, mívají výstupky atd.
-	půdorys a několik řezů (přízemí, patro, sklepy, krov)
-	grafické vyjádření a symboly ( zdivo v řezu silně, pod tence, krovy a zdivo nad čárkovaně, sklopená čela kleneb čerchovaně)
-	okenní půdorys
-	schodiště = šipka
-	řezy = vyznačit do půdorysu (nivelace,raději celá škála)
-	detaily = architektonické články, zdobné prvky (malby, sgrafita – vše co umožňuje časově a stylově zařadit)
-	slovní popis – není kodifikována forma
-	stavební vývoj = odlišné prvky, nepravidelnosti, umístění otvorů, celistvost omítek atd.

Historické mapování českých zemí
-	nejstarší mapy:středověk-novověk (nepříliš spolehlivé, spíš ilustrace, krajina, řeky, vesnice - reprezentace panství atd.
-	transformovaná realita – zemětí měřiči, úředníci i malíři (Šimon Podolský, Jan z Jelče, Václav Ústecký…)
-	velké množství po archivech
-	zájem na kvalitním mapování ze strany vojáků, vylepšování-zpřesňování, erár až následně (hospodářské motivy)
-	do 18. stol. je nástinné nebo přehledné malých měřítek X po 7-leté válce  neúspěch R-U (špatné mapy)- rozmach mapování:
Josefské-1763-87
Františkovo-1806-69
R-U-mapování-1870-1918
-	pro archeology nejdůležitější josefínské  ukazuje stav před industrializací  s jistou mírou kritičnosti lze vyčíst středověký stav krajiny 
josefinské mapování:
-	nemělo zaměřené body
-	vycházelo z Millerovy mapy = nejlepší, co tehdy bylo ale málo podrobná (1:132000) – vojáci zvětšili na 1:28800 a při objížďkách od oka doplňovali detaily(Francouzi už měli souřadnice)
-	speciální objekty a města – měřítko 1:14400
-	výškopis- pahorková manýra = jako bychom se dívali shora
-	vyznačovalo se: komunikační síť, úplná vodní síť, zástavba podle jednotlivých objektů, hradební, zdi, lesy podle hustoty, rozlišení luk a pastvin
-	reliéf . neznali vrstevnice a výškopisné škály X vyznačování různými typy šrafů
-	slovní popis = „fasy“ – detailní logistický průvodce (stav cest, rozměry toků, ubytovací kapacity …)
-	nedostatky 1878-9  malá přesnost = rektifikace (někdy celé nové mapy)
-	originály ve Vídni u nás černobílé kopie
-	odvozené přehledné mapy – 1:115 200 – 1. veřejná Fallonova
2.vojenské a 1. civilní mapování
-	napoleonské války  1. mapování špatné a utajené i pro rakouské velitele X Francouzi  mají celé kartografické oddělení a stovky map  1806 topografický ústav
-	vojenský popis a triangulace (pevné zaměření bodů do trojúhelníkové sítě pokrývající celé uzemí, uzly mají souřadnice)  používá se dodnes (základní asi po 30 km + několik stupňů zahuštění) 
-	civilní mapování = katastry – kvůli daním (systematizace
-	Josef II. – josefínský katastr – domovní čísla X ještě vyměřovali sami sedláci X stabilní katastr (František I.) – přesně zaměřené mapy 1:2880 = z velkého do detailu
-	nejdřív hranice a pak obsah (1826-30, 1837-43)  přesné, základ do dneška
-	další vojenské mapování se opíralo o katastry X nevýhoda izolace jednotlivých listů  císařský otisk stabilního katastru – co nejpřesnější kopie – spojování do větších bloků
-	vojenské mapování – využívá přesné zaměření katastru – souřadnicová soustava (jiná pro Čechy a Moravu)
-	pokrok – nový typ šrafury (Lehmannova)  - tmavé a světlé, tlouštka a vzdálenost
-	šrafy= spádnice – jak by stékala voda
-	ve své původní podobě nebyla zveřejněna  odvozenina Mapa královského českého (Radeckého) 1:144 000 pro projektování
-	polohopis, šrafy nadmořská výška ještě ne
-	měření výšek až 1860 – profesor Karel Kořistka (barevná škála, vrstevnice) – Prušáci si je opatřili X Rakušáci je utajovali sami před sebou
-	vojenské mapování
-	technicky přesné mapy kvůli artilerii
-	výškopis a vrstevnice na podkladě katastru X nevzdává se šrafů (dobře viditelné)
-	měřítko dekadické 1:25 000, výšky vzhledem k hladině Jadranu, dnes Balt)
-	trigonometrické (přes výpočty trojúhelníků) nebo barometrické (přes tlak vzduchu)
-	po 100 m (u plošin i méně)
-	tyto mapy převzala ČSR (vlastní instituce a zpřesnění zaměření)
-	ing. Josef Křovák – transformace rakouských map na moderní = „křovákovo zobrazení“
Moderní mapování českých zemí
založeno na složitých matematických výpočtech
rozlišení: a) kartografická zobrazení
      		 b) souřadnicový systém
Kartografické zobrazení 
-	rozvinout zeměkouli pomocí geometrického tělesa a zobrazit v rovině (kužel, válec, koule)
-	vždy zkreslené (délky, šířky, úhly, plochy)  proměnlivé (plynulé měřítko)
-	plán = mapa bez speciálního zobrazení (pro území menší než 40 km2 jsou zkreslení daná zakřivením země neznatelná)
-	Geoid – plocha jež se nejtěsněji přimyká k zemskému povrchu (plochou odpovídá průměrné hladině oceánů a má ve všech místech stejný gravitační potenciál g) 
-	Geoid – lze nahradit trojosým elipsoidem

Skutečný zemský povrch je příliš členitý a pro účely geodézie a kartografie je nutno jej nahradit matematicky jednoduše definovatelnou plochou a tu teprve zobrazit do roviny mapy. Tomuto požadavku vyhovuje referenční elipsoid. Protože elipsoid má velmi malé zploštění, lze jej pro některé účely nahradit referenční koulí. Pro práce velmi malého rozsahu lze zmíněné plochy považovat za rovinu. Uvedené jednoduché plochy (elipsoid, koule, rovina) nazýváme referenční plochy. 
Polohu bodu na referenčním elipsoidu nebo na referenční kouli udáváme nejčastěji pomocí zeměpisných (na kouli sférických) souřadnic, tj. zeměpisné (sférické) šířky a zeměpisné (sférické) délky. 
Polohu bodu na referenčním elipsoidu nebo na referenční kouli udáváme nejčastěji pomocí zeměpisných (na kouli sférických) souřadnic, tj. zeměpisné (sférické) šířky a zeměpisné (sférické) délky. 
Zeměpisná šířka je úhel, který svírá normála v uvažovaném bodě P na referenční ploše a rovina rovníku. Na elipsoidu ji označujeme j, na kouli U. Od rovníku k pólům má rozsah 0° až 90°. Na severní polokouli je její hodnota kladná na jižní záporná. 
Zeměpisná délka je úhel, který svírá rovina určená zemskou osou a uvažovaným bodem P (rovina protilehlá), s rovinou proloženou základním poledníkem (rovina základní). Na elipsoidu ji značíme l, na kouli V. Měříme ji od základní roviny směrem na východ nebo na západ až k rovině protilehlé a její hodnota je v intervalu 0° až 180°. Směrem na východ jsou její hodnoty kladné, na západ záporné. 
V současné době se používá základní rovina procházející astronomickou observatoří v Greenwichi (Londýn). Dříve se užíval jako základní bod Ferro (Kanárské ostrovy), který byl ve středověku označován jako nejzažší bod starého světa. Rozdíl zeměpisných délek Greenwiche a Ferra je přibližně 17°40’ (Ferro leží od Greenwiche na západ) 
Souřadnicové systémy používané v ČR
Souřadnicový systém jednotné trigonometrické sítě katastrální (G-JTSK)
-	Tento systém byl založen na konformním kuželovém zobrazení v obecné poloze roku 1922 Ing.Křovákem. Používá trigonometrickou soustavu
-	Kartografické poledníky se v tomto zobrazení zpodobňují jako svazek paprsků vybíhajících z vrcholu kužele v obecné poloze (osa není totožná s osou Země. Nula je vpravo nahoře (potíže při práci v softwarech)
-	nejužívanější systém u nás (veškeré civilní a československé vojenské)
-	sjednotil zobrazení pro Čechy, Moravu, Slezsko a Slovensko
Souřadnicový systém S-42
-	Základem tohoto systému je Gaussovo konformní válcové zobrazení, založené na Krasovského elipsoidu, rozděleného na šestistupňové (někdy třístupňové) poledníkové pásy. 
-	Každý pás je zvlášť promítnut do roviny a má svou vlastní pravoúhlou souřadnicovou soustavu. Základní poledník greenwichský je osovým poledníkem pásu, který je označen jako nultý pás. 
-	Naše republika se nachází v mapových listech M33 a M34 s měřítkem 1 : 1 000 000.  (turistické mapy 1:50 000)
-	jednotný pro celou Varšavskou smlouvu
-	přesahuje naše hranice X východní část Moravy se nachází v dalším 60 pásu 
World geodetic system 1984 (WGS - 84)
-	pro NATO a jeho systém GPS
-	používá speciální elipsoid WGS84.
-	převod do válcového zobrazení
-	zobrazení  840 na každou stranu

S rozvojem metod kosmické geodézie bylo možno od počátku šedesátých let 20.století budovat globální geodetické sítě kontinentálního nebo celosvětového rozsahu. Souřadnicový systém WGS-84 je definován souborem pozemních stanic systému GPS-Navstar (Global Positioning System). 
Okamžité polohy družic, tak jak jsou vysílány v tzv. palubních efemeridách, mají však přesnost řádově nižší než je přesnost souřadnic stanic definujících systém. Tento systém dosahuje absolutní přesnosti kolem ±3 cm v každé souřadnici. Vzhledem k časovým změnám souřadnic, způsobeným pohybem kontinentálního evropského bloku (literatura uvádí 2 - 5 cm za rok směrem na severovýchod), je takovému systému přiřazen i časový údaj. Souřadnice se vyjadřují jak v zeměpisných souřadnicích (  - zeměpisná šířka,  - zeměpisná délka, H - elipsoidická výška ), tak i v pravoúhlých souřadnicích (X,Y,Z). 
European terrestrial reference system (ETRS-89)

ETRS tvoří jednotný souřadnicový systém, jehož realizace započala nástupem technologie GPS a je úspěšně celoevropsky budován. Kontinentální sítě mezinárodní geodetické asociace (IAG). ETRS je definován systémem konstant a referenčním rámcem ETRF (European Terrestrial Reference Frame), který je realizován souřadnicemi stabilizovaných bodů na zemském povrchu. Je založen na elipsoidu GRS80 (Geodetic Reference System 1980), který svými parametry velice blízký elipsoidu WGS84. 
Teorie GPS
 Lidstvo se odpradávna snažilo vyřešit problém s navigací. Dlouho nezbývalo než se spoléhat na přírodu a orientovat se pomocí výrazných bodů v terénu. Hůře na tom byli námořníci, neboť těžko mohli považovat pár nahodilých ostrůvků za výrazné body v terénu, a tak se museli spoléhat na hvězdnou oblohu a na jednoho ze členů posádky, který za pomoci sextantu dokázal přesně určit polohu, kde se loď právě nacházela. Na začátku dvacátého století začaly při navigaci pomáhat rádiové signály. Tento způsob navigace obrovsky „zpopularizovaly“ obě světové války. A původně pro vojenské účely vznikl koncem sedmdesátých let dvacátého století i navigační systém GPS (Global Positioning System). 

-	britské navigační systémy pro bombardéry na principu elektroniky
-	jsou-li spojeny se zemí (jen lokální pokrytí)
-	vysokofrekvenční vlny (přesné ale na kratší vzdálenosti) X nízkofrekvenční (na delší vzdálenosti, jenže méně přesné)  s rozvojem kosmonautiky snaha dostat vysokofrekvenční vysílače na oběžnou dráhu
1.	kosmický segment GPS
-	1978 první satelit 
-	1985 dokončení bloku 1 (původně 10)
-	1989 blok 2 (24 satelitů)
-	plánovaná životnost jednoho satelitu 7,5 roku (reálně i více)
-	energetickým zdrojem sluneční baterie
-	Systém GPS využívá služeb 28 družic (z tohoto počtu jsou 4 záložní), které jsou rozmístěny na šesti drahách ve výšce více než dvacet tisíc kilometrů  kde dosáhnout nejmenšího zkreslení signálu atmosférou. 
-	Každý z těchto satelitů vysílá signál, který GPS přijímač dokáže přijmout a přesným změřením času, za který signál dorazil ze satelitu do přijímače, umí přístroj vypočítat svoji vzdálenost od satelitu. 
-	Aby pak přijímač dokázal vypočítat i svoji polohu, potřebuje takto vyhodnotit signál alespoň ze tří družic. Toho se docílí takovým uspořádáním družic, aby z kteréhokoli místa na zemi byly vidět minimálně čtyři družice. 
-	Pro správné změření času jsou jak družice, tak přístroje vybaveny velmi přesnými atomovými hodinami  založený na oscilaci atomů (přesnost 0,00000007 s). 
-	Kromě vzdálenosti mezi přístrojem a družicemi je také potřeba znát polohu jednotlivých družic, a proto informace o své poloze (není konstantní, doba oběhu přibližně 11:58)  družice neustále vysílají. 
-	Protože signál vysílaný z družic je velmi slabý, je poslední podmínkou správného fungování systému ještě to, aby byla zaručena přímá viditelnost přístroje na otevřenou oblohu.
-	Ještě počátkem roku 2000 jste mohli pomocí běžných přístrojů GPS dosáhnout určení polohy s možnou chybou několika desítek až stovek metrů, což sice ve většině případů postačovalo, ale přeci jen se tato poměrně značná odchylka mohla nepříznivě projevit. Chyba nebyla způsobena neschopností přístroje, ale byla vytvořená uměle! 
-	Americké ministerstvo obrany mělo strach z teroristů, kteří by mohli přesný systém zneužít, a tak byla do signálu z družic uměle naroubována odchylka nazvaná Selective Availability (SA). 

Velmi přesné mohly být jen vojenské přístroje, které tuto odchylku uměly odstranit. Jenže se časem ukázalo, že ani sama armáda těchto přístrojů nemá dostatek a naopak pro teroristy není problém si tyto přístroje opatřit. Proto od 1. května 2000 přestala americká armáda tuto proměnlivou chybu vsouvat do systému GPS. Běžné přístroje tak dnes dokáží určit přesnou polohu s odchylkou několika metrů. 
2.	kontrolní pozemní segment
-	síť monitorovacích stanic umístěných pravidelně okolo rovníku
-	kontrola a případná korekce drah, času atd. pomocí několika velkých antén
-	řídící centrum v Colorado Springs
-	1992 systém IGS až stovky kontrolních bodů po zemi, na níž se pomocí superpřesných GPS a měření pohybů zemské kůry (až o metry) ověřuje přesnost fungování
-	signály pomocí náhodného kódu (odlišují jednotlivé satelity) X společnč frekvence
-	lze zesílit tak, aby se s ním dalo snadno pracovat
-	obsah signálu: dráhové parametry, čas, další informace
3.	uživatelský segment
-	GPS zachytí signál
-	z doby (t) a rychlosti (v) lze vypočítat vzdálenost
-	protnutím signálů ze 4 a více satelitů (3 pro souřadnice a jeden pro čas
-	používá systém(WGS - 84)
-	kódové a fázové měření
-	průnikem tří koulí vzniknou 2 body (jeden daleko ve vesmíru, druhý určující polohu
Výhody a nevýhody GPS
rychlé, okamžité
nevhodné pro města (malý výhled na volnou oblohu, odrazy signálů od budov)
lepší v lese
nejvhodnější pro otevřenou krajinu
tolerance cca. 10 m

Chyby způsobené	Příčina	
1.družicí	neodpovídající parametry  drah
chyba v nastavení hodin
orientace antény	
2. mezi družicí a přijímačem	brždění atmosférou
lámání signálu (odrazy od budov – multipath)
překážky v cestě
rušivé signály (šumy nízko nad obzorem)	
3. přijímačem	špatná anténa
chyba vnitřních hodin
chyba softwaru	
4. vedlejšími vlivy (zanedbatelné)	gravitace kosmických těles
vliv zastínění Zemí
vodivé prostředí (např. mokré listí)	

Přístroje GPS lze rozdělit na turistické (ruční), letecké, námořní a geodetické. Nabídka samotných přístrojů GPS je velmi široká a liší se samozřejmě především spektrem funkcí, které nabízejí. Všechny přístroje samozřejmě umějí určit svoji aktuální polohu nebo si nechají do své paměti zanést trasové body, podle kterých vás poté povedou k cíli, a to tím způsobem, že zobrazí směr, ukáží azimut, sdělí vzdálenost od cíle a případně i to, za jak dlouho k cíli dorazíte. Dražší přístroje vám vše podstatné zobrazí přímo na mapě. 

Tradiční geodetické metody
vyšší geodézie 	souřadnicové systémy 
-	pro celou zemi elipsoid (polohopis) a geoid (výškopis)
nižší geodézie      
pro menší území 	pracuje s rovinou
sítě bodů (astronomicko geometrická sít
strana trojúhelníku činí 30-50 km
z každého z bodů musí být vidět na sousední
trigonometrická síť se zahušťuje do 3 až 5 nižších řádů, nejnižším je pak bodové pole
stabilizace značení:kvádr s křížkem a desky v definované hloubce
signalizace: co nejlépe viditelný, 2 nezávislé konstrukce (vyšší = pyramida se stoklem, nižší podlážka)
Nivelační síť
nekryje se s geodetickou sítí výškových bodů
nivelační síť přímo v obcích (geodetická na kopcích)
má čtyři řady
stabilizace (přímo na budovách), ne signalizace
nivelační přístroj 
přesné horizontální ustavení
zaměřit vpřed a vzad
„bublina“ (princip vodováhy) – vyjadřuje jen horizontaci 
výškový systém „Baltský po vyrovnání“ (Bpv)  hladina „0“ v Pertohradě
barometrické měření
přes tlak vzduchu (s výškou klesá)
přesnost v metrech až desítkách metrů X nivelace v mm až cm
Teodolit (totální stanice)
má horizontální v vertikální osu
2 stupnicové kruhy
kromě horizontace se provádí ještě centrace (zaměření osy přístroje na výchozí bod)
orientace – zaměření na 2 známé body
firmy: Sokkia, Topcon, Leica, Zeiss (cena od 250 000,- a výše (dle přesnosti a vzdálenosti)
metody měření:
	ortogonální metoda - osa x,y a síť souřadnicových bodů
	polární metoda – měření přes úhly měřené od nulové osy x
odrazný paprsek (bez figuranta s hranolem) – laserový zaměřovač  (do 80 m)
laserové zaměřovače:
velice drahé, složitý software
laserový pantograf – zaměření ve 3D pomocí laseru (ten si předmět dopodrobna ohmatá, musí se s ním pohybovat), dosah cca 7 m
3D laserový scanner – vysílání paprsků (1 vteřina cca 6000 bodů)

povrchový sběr
speciální archeologická metoda zkoumající rozmístění ekofaktů a artefaktů na povrchu
určena pro otevřené intenzivně zemědělsky obdělávané lokality (X vizuální geomorfologické metody naopak pro zalesněná a luční uzemí)
velký odborný význam
ne všechny aktivity zanechávají zahloubené objekty
zánik zahloubených objektů (oderodováním původní výšky terénu nebo původně  jen mělce zahloubeného)
rychlejší, levnější, zmapuje široká území
málo destruktivní metoda: malý zásah do terénu (odebereme jen vzorek)
dnes svébytnou významnou metodou  (specializované projekty, metoda odpovídá přímo na otázky)
Historie metody:
uplatňuje se od samých počátků
původně indikace, kde kopat (zčásti i dnes
pomáhá sledovat prostorové aspekty osídlení  procesuální archeologie (Binford, Neústupný)
krajinná archeologie - britská a skandinávská (spojení s leteckou archeologií a antropogenní geomorfologií)
velký rozvoj v USA a Holandsku (velkoplošné projekty v oblasti klasické středomořské archeologie) 
moderní statistické a matematické metod, teorie vzorkování (dobře propracované a efektivní) X spíš klasické pojetí (Německo, Česko - podceňovaná metoda pro studenty a amatéry)
Polsko "Archeologický snímek" - snaha zmapovat povrchovými sběry celé území státu (AZP) - významný pro celou střední Evropu)
Povrchové sběry u nás
změna přelo 60/70 let
výrazněji v archeologii středověku !
používané u velkých projektů expozitury AÚ v Mostě (začínalo se sběrem - vyhodnocení - odkryv
90. léta - projekt ALRBN (severozápad Čech a Polabí)  detailní rozpracování metod (sběr - analýzy-počítačové a geografické metody)
2. polovina 90. let - Loděnice (Venclová)
Definice naleziště
klasicky: místo, kde se našli nálezy (sídliště, pohřebiště) X jen zřídka můžeme identifikovat shluky nálezů s jistými koncentracemi
(?) - lze to považovat za sídliště atd.  některé shluky neokazují (zahozené a zapomenuté předměty, depoty ….
systematický průzkum neodpovídá teorii osamělých nalezišť   snaha definovat naleziště kvantitativně (nelze, těžko odlišit hraniční hodnotu od "šumu", kvantitu nálezů ovlivňují transformace -tj. eroze, rozpad artefaktů atd., neobjektivní odebíraní vzorků - braly se jen ty typické - zdobené, profilované = zkreslení obrazu)
i velké naleziště se může na povrchu projevovat minimem nálezů (toto matematické pojetí je však ignoruje)
nepostihuje středověká pole
ingnoruje atypické zlomky a ekofakty (špatně datovatelné)
bohaté naleziště (dlouhodobá koncentrace, ale nedává informaci o okamžité hustotě  viz. telly = města stavěná na pahorcích skrývajících ruiny starších osídlení)
řada období produkuje špatně  datovatelnou keramiku   ačkoli jsou významné, spadnou při určovánímezi typické z jiné epochy
naleziště = pomocný termín
optická vzdálenost a počet nálezů závislá na mnoha faktorech
Rekonstrukce krajiny
diametrální odlišnost ode dnešního stavu  lidská činnost přibližně od první industrializace
krátkodobé i dlouhodobé změny (eroze, klima, změny řeči
mapy  (ty starší) - použítí dnešních by zkreslilo výsledky
palinografická data (dlouhodobě)
částečné rekonstrukce (mohou vysvětlit uspořádání objektů)
dynamika vývoje a změny lidskou aktivitou (hráze, náhony, přehrady …)  při rekonstrukcích vycházíme z předindustriálních map zachycujících s rezervou organický vývoj od 13. stol
modelace pomocí počítače (např. vodní síť podle terénu = tam, kde je dne suché údolí býval tok)
akumulace půd na dnech a nivách řek (stř. doba bronzová, ale nejvíce odlesňování ve středověku
geografickémapy (fluviální sedimenty identifikují dřívější toky)
písemné prameny, dobová literatura (s určitou dávkou kritičnosti)letecké snímky
počítačové modelování
Změny v současnosti
přehrady
přesuny půd při velkých stavbách (na množství kilometrů i s artefakty a ekofatky
převrstvení nivních sídlišť (dnes pod hladinami řek)
Jak se nálezy dostanou na povrch
průběžnou zemědělskou činností
orba narušuje a obrací vrstvy  nálezy se dostávají na povrch (ale také opět zaorány)
kosti a keramika na povrchu časem podléhají zkáze X uchovávají se ty s z odolných materiálu = ty z absolutní četností  nerovnováha v zastoupení jednotlivých kategorií nálezu
pokud bylo sídliště překryto (např erozními vrstvami z výše položeného místa, orba jej nezasáhne X pokud se terén snižuje orba zasáhne hlouběji

58. SYNTETICKÝ A ANALYTICKÝ POVRCHOVÝ SBĚR

- pouze v terénech ohrožených a zemědělsky využívaných x vylučuje se s vizuálním průzkumem
- povrchové soubory vznikají na místě areálů aktivit
- po opuštění sídliště eroze a sesuvy půdy -> ukládání pod svahem, na dno údolí
- proces eroze vede k transformaci = pouze někt. areály mají šanci se dochovat
- největší šance: zahloubené objekty v obytných areálech (ne ve všech kulturách existovaly)

- zkoumána rychlost pohybu artefaktů - keramika se pohybuje rychleji než kameny ->mění uspořádání sídliště

vliv zemědělské činnosti - souč. orba má vliv z hlediska kvantitativních změn (záleží na délce zemědělského cyklu)
			- v rámci cyklu se liší hloubka orby -> na poč. nejhlubší

Syntetická metoda
- předpoklad předběžné znalosti obecných vlastností faktů a jejich následné vyhledávání v terénu
př. vyhledávání nalezišť na základě počtu artefaktů (kolik artefaktů se musí najít, aby bylo možné plochu označit za naleziště)
- archeolog musí přímo v terénu hodnotit
př. monografie Frolíka a Siegla - Povrchové sběry na Chrudimsku
nedostatky:
- malá naleziště a jednotlivé artefakty jsou přehlížené stejně jako velká naleziště s řídce se vyskytujícími artefakty
- nelze poznat obecnou definici naleziště
- nutnost provést v terénu s konečnou platností členění pramenů bez možnosti následného přehodnocení

Analytická metoda
- zkoumaný prostor se rozkládá do dílčích částí, v nichž probíhá sběr předem stanoveným způsobem
- možnost vyhodnocení prostorové struktury dat, objektivní zhodnocení
- polygony jsou vyměřovány bez ohledu na předpokládaný rozsah arch. faktů (tzv. zahrnující polygony x vymezující polygony hodnotící metody)
Metoda sběru:
Metodou povrchového sběru rozumíme způsob rozvržení průchodů terénem v rámci polygonu sběru, jejich členění na dílčí úseky – referenční jednotky, způsob jejich prostorového zaměřování a dokumentace nálezů. Polygony sběru jsou jednotlivé úseky krajiny, na něž je členěn postup prací (jednotlivá pole nebo jejich části). Linie je jednotlivý (přímý) průchod polygonem jedním svěračem. Linie se mohou členit do úseků. Trasa je svazek sousedních linií, procházených zároveň několika osobami pracovního týmu. Pokud je polygon členěn na trasy, sousední úseky v jedné trase vytvářejí sektor, přičemž v některých metodách sběru mohou sektory vytvářet pravidelnou čtvercovou síť. Jako referenční jednotky označujeme ty úseky terénu, na něž je území členěno při evidenci nálezů (nálezy jsou sáčkovány podle referenčních jednotek). Referenční jednotkou může být:

1)	Metoda „vyhledávání nalezišť“ – postup, který se především snaží objevit výrazné koncentrace nálezů (s menším ohledem na jejich vnitřní strukturu). Procházená plocha se nečlení na menší úseky a polygony, kde nebyla zjištěna výrazná koncentrace nálezů, se neevidují. Postup se mění pouze tehdy, kdy je zachycena taková koncentrace nálezů, která umožňuje předpokládat přítomnost naleziště. Celé naleziště je jedinou referenční jednotkou. Rozestupy 30 –50 m. Příklad projektu – polský projekt Archeologiczne Zdjecia Polsky
2)	Metoda vkládaných polygonů – od (1) se liší, že nejen „naleziště“, nýbrž každý polygon sběru (pole) je evidován jako samostatná referenční jednotka (je o něm pořízen záznam), za druhé tím, že u každého polygonu je alespoň odhadem stanovena délka prochozených linií, odstupy mezi sběrači, čas a počet sběračů, které se danému polygonu věnovaly. Umožňuje dodatečnou analýzu. 
3)	Sběr v liniích – představuje další zpřesnění předchozí metody, a to jednak standardizací intenzity sběru (dodržováním stanovených odstupů mezi sběrači), jednak prostorovou fixací jednotlivých průchodů (linií) a z nich pocházejících nálezů. Každá linie představuje samostatnou referenční jednotku. Vzhledem k tomu, že metoda sběru v liniích nepředpokládá další členění linií na dílčí úseky, lze ji efektivně použít jen v menších polygonech. 
4)	Sběr v úsekových liniích – přesnost lokalizace komponent lze během liniového sběru zvýšit tím, že jednotlivé linie členíme na dílčí úseky o standardní délce. Referenční jednotkou je jednotlivý úsek linie. Rozestupy 5- 25 m. Tato metoda představuje nejčastější metodu systematických průzkumů. 
5)	Sběr v okolí vybraných bodů (na vodítku) – Alternativou sběru v úsekových liniích je sběr v okolí (náhodně nebo systematicky) vybraných bodů. Na řidčeji rozmístěných paralelních liniích jsou krokováním stanoveny body, jejichž okolí je sledováno (dosah šňůry – vodítko). Poloměr zkoumané plochy je 5 – 20 m.
6)	Sběr ve čtvercové síti – cílem je získat souvislý a přehledný obraz rozmístění a hustoty povrchových nálezů ve vybraném prostoru. Metoda přepokládá vyšší intenzitu sběru a menší referenční jednotky než které jsou běžné při sběru v úsekových liniích. Vyměření čtverců je nutno provést pomocí pásma nebo GPS. Velikost referenčních jednotek (čtverců) 2 x 2 do 30 x 30 m.
7)	Křížový průchod nalezištěm – přes naleziště se vytýčí průchod, jehož konce se fixují v mapě podle orientačních bodů v terénu. Podél vytyčené linie se pak provede intenzivní sběr v krátkých úsecích (2-10m). Počty nálezů se na místě vyhodnotí a v místě největší koncentrace se vytýčí další linie, kolmá k linii základní.
8)	Sběr ve vybraných bodech (sběr „v obruči“) – obruč přemisťujeme na ploše naleziště buď náhodně nebo systematicky např. podél linie apod. V každém zvoleném bodě je plocha kruhu pečlivě vysbírána jakožto samostatná referenční jednotka.
9)	Mapování jednotlivých artefaktů – z hlediska evidence prostorového uspořádání nalezišť krajně intenzivní přístup

Gojda, M:
Druhou rovinou povrchového průzkumu jsou takzvané (povrchové) sběry. Jimi rozumíme vyhledávání a evidenci movitých pozůstatků lidské činnosti (artefaktů a ekofaktů, především keramiky a kamenných štípaných, event. broušených nástrojů) na polích v mimovegetačním období, kdy jejich povrch není zakrytý plodinami.

Dva postupy dominující této metodě: 
Jednak je to tradiční přístup zaměřený na vyhledávání koncentrací nálezů typologicky výrazných artefaktů, které se obvykle označují termínem archeologické naleziště (lokalita). Tato metoda je tradiční v tom smyslu, že za pozůstatky sídelní aktivity pravěkých lidí považuje pouze husté koncentrace nálezů, které jsou považovány (v zásadě správně) za komponenty obytných areálů. Ojedinělé artefakty nebyly tradiční archeologií brány v potaz. Především se ale nepočítalo s tím, že sídelní areály pravěkých komunit se nutně skládaly z rozličných součástí (komponent), že kromě bydlení museli lidé exploatovat okolní krajinu za účelem získat její plody a suroviny k produkci potravin, resp. nástrojů, že museli pohřbívat své zemřelé, že si vyčleňovali prostor pro rituální a magické praktiky. Všechny tyto činnosti vyžadovaly prostor který byl zahrnut do sídelního areálu komunit. A přestože všechny tyto uvedené činnosti po sobě nezanechávají v zemědělsky obdělávané krajině žádné výraznější stopy v horní vrstvě zeminy (ornice), existovaly a mohou být identifikovány buď kvantitativně malými kumulacemi nálezů (třeba i jediným keramickým střepem), anebo negativní evidencí (prostor bez nálezů uvnitř mikroregionu s relativně hustou kumulací obytných areálů).

Povrchové sběry
= výzkumná metoda studující pozůstatky minulého osídlení na základě rozptylu artefaktů a ekofaktů na dnešním povrchu. 
Na zemědělských plochách x v zalesněné krajině
      -      samostatná výzkumná metoda
-	ne každá činnost člověka musela zanechat stopy v povrchu (jáma)  shluk nálezů ve vrstvě ornice
-	levné, rychlé (x tradiční metoda odkryvem)
-	málodestruktivní metoda
-	stále více využíván
-	uplatnění od počátku archeologie (stal se rozšířenou arch. metodou na vyhledávání lokalit poté i na poznání celých regiónů
-	běžná terénní metoda v rámci procesuální archeologie (hodně využívaná ve Velké Británii)

Otázky kolem povrchových sběrů
•	vzorkování
•	rozbor transformačních procesů
•	spolehlivost dat

V Polsku v 1970, ARCHEOLOGICKÝ SNÍMEK POLSKA pomocí povrchových sběrů (ARCHEOLOGICZNE ZDECIE POLSKI /AZP/)

-	u nás byly hlavní metodou odkryvy, podle dřívějších názorů byly povrchové sběry méně přínosnou metodou; pouze několik regionálních povrchových sběrů
-	ke změně dochází v rámci středověké archeologie s rostoucím zájmem o osídlení
-	r. 1990 přistoupení k detailnímu rozboru metody – zaměřené i na pravěkou archeologii + obecné otázky

Definice naleziště = shluky nálezů (side x offside)
-	těžko určitelné hranice naleziště
-	je vhodné rozdělit naleziště na polygony
-	využití GIS

Tzv. „velké naleziště“ = smíchání několika po sobě následných komponent
-	je nutné brát ohled na vzhled předindustriální krajiny (regulované vodní toky, vytěžené plochy, navezená hlína)

Zdroje povrchových souborů nálezů
-	existují díky zemědělské orbě (orba porušuje arch. objekty a nálezy se dostávají do ornice
-	každou orbou se počet nálezů mění po 20. letech jiný charakter nálezů
-	dlouhodobé změny (několik desetiletí) – kumulace, redukce
-	střednědobé změny (střídání různých technik orby) – fragmentarizace
-	krátkodobé (dočasné) způsob obdělávání v průběhu roku, změna počasí

Trvanlivost artefaktů v ornici
-	více než 90% nálezů v povrchových sběrech je keramika (x  Britské ostrovy – hlavně štípaná industrie)
-	kamenná (broušená, štípaná) industrie – dobré zachování, téměř nezničitelné (fragmentarizace)
-	struska (železná), švartna (sapropelit) – velká životnost
-	kosti – menší životnost než keramika, obtížná datace

povrchový sběr
speciální archeologická metoda zkoumající rozmístění ekofaktů a artefaktů na povrchu
určena pro otevřené intenzivně zemědělsky obdělávané lokality (X vizuální geomorfologické metody naopak pro zalesněná a luční uzemí)
velký odborný význam
ne všechny aktivity zanechávají zahloubené objekty
zánik zahloubených objektů (oderodováním původní výšky terénu nebo původně  jen mělce zahloubeného)
rychlejší, levnější, zmapuje široká území
málo destruktivní metoda: malý zásah do terénu (odebereme jen vzorek)
dnes svébytnou významnou metodou  (specializované projekty, metoda odpovídá přímo na otázky)
Historie metody:
uplatňuje se od samých počátků
původně indikace, kde kopat (zčásti i dnes
pomáhá sledovat prostorové aspekty osídlení  procesuální archeologie (Binford, Neústupný)
krajinná archeologie - britská a skandinávská (spojení s leteckou archeologií a antropogenní geomorfologií)
velký rozvoj v USA a Holandsku (velkoplošné projekty v oblasti klasické středomořské archeologie) 
moderní statistické a matematické metod, teorie vzorkování (dobře propracované a efektivní) X spíš klasické pojetí (Německo, Česko - podceňovaná metoda pro studenty a amatéry)
Polsko "Archeologický snímek" - snaha zmapovat povrchovými sběry celé území státu (AZP) - významný pro celou střední Evropu)
Povrchové sběry u nás
změna přelom 60/70 let
výrazněji v archeologii středověku !
používané u velkých projektů expozitury AÚ v Mostě (začínalo se sběrem - vyhodnocení - odkryv
90. léta - projekt ALRBN (severozápad Čech a Polabí)  detailní rozpracování metod (sběr - analýzy-počítačové a geografické metody)
2. polovina 90. let - Loděnice (Venclová)

Kuna, M.:
Povrchový sběr patří ke dvěma  běžným terénním postupům, které bývají zahrnovány do společného pojmu povrchového průzkumu, avšak vzájemně se liší jak předmětem svého pozorování, tak použitelností v různých typech kulturní krajiny. První z těchto postupů, identifikace nemovitých povrchových objektů, spočívá ve vyhledávání, klasifikací a eventuální geodetické dokumentací na povrchu viditelných terénních tvarů, vzniklých někdejší činností člověka (valů, pozůstatků obytných objektů, starých plužin atd.). Druhý postup, povrchový sběr, rozpoznává stopy někdejšího osídlení sledováním rozptylu na dnešním povrchu roztroušených movitých artefaktů a jiných nálezů. V podmínkách naší krajiny se tyto dvě terénní aktivity svým uplatněním de facto vylučují. Nemovité, na povrchu viditelné terénní objekty se zachovaly převážně jen v oblastech zalesněných, kde nebyly vystaveny dlouhodobému destruktivnímu vlinu zemědělské činnosti. Naproti tomu povrchový výskyt movitých nálezů je zjistitelný víceméně jen v odkryté, zemědělsky využívané krajině  a sám vznik povrchových souborů je většinou umožněn teprve částečnou nebo úplnou destrukcí povrchových a podpovrchových objektů, z jejichž obsahu rozptýlené zlomky artefaktů pocházejí. Z tohoto důvodu lze také obě formy povrchového průzkumu jen výjimečně kombinovat na týchž lokalitách.

-	Ne všechny druhy minulých lidských aktivit se odrazily ve vzniku hlubších podpovrchových objektů, dochovaných dodnes, takže v některých případech jsou povrchové nálezy a nálezy ve vrstvě ornice jediným (posledním) dokladem někdejšího pobytu člověka. Za druhé, výkopy jsou postupem velmi pracným a nákladným, takže je možné je aplikovat jen velmi výběrově.

Cíle povrchové sběru:
•	objevit určitý typ naleziště pro následný výkop či jiný druh výzkumu
•	zmapovat archeologický potenciál určité oblasti jakožto podklad pro jeho památkovou ochranu a případné budoucí výzkumy
•	řešit samostatně určitý teoretický problém

Povrchový sběr je nejběžnějším způsobem získávání terénních dat v té oblasti archeologie, která se podle okolností nazývá sídelní, krajinnou, případně obecněji prostorovou archeologií. Mezi těmito směry sice existuje řada rozdílů, avšak mají i společného jmenovatele, kterým je studium prostorové struktury pramenů v rámci větších sídelních celků. Povrchové sběry přestávají být v tomto kontextu pouze technikou archeologické prospekce, ale stávají se metodou terénního výzkumu, tj. metodou, schopnou samostatně přinášet k určitým otázkám relevantní data. V tomto smyslu již v povrchových sběrech nejde jen o vyhledání pramenů, ale především o poznání jejich charakteru a struktury. Tento posun platí pro všechny druhy nedestruktivních terénních postupů, k jejichž rozmachu v poválečné archeologii dochází.

V ohledu vlastní terénní práce je bezprostředním cílem moderních povrchových sběrů získání (1) prostorově přesných, (2) kvantifikovaných a (3) vzhledem ke zkoumanému teritoriálnímu celku reprezentativních údajů o povrchovém výskytu archeologických pramenů.

Analytický povrchový sběr
Pojem “analytický terénní postup” souvisí se způsobem, jakým se archeologické prameny v terénu identifikují, člení a klasifikují. Povrchový sběr, ale nakonec každý terénní výzkum, může totiž obecně postupovat dvěma způsoby. První z nich představuje shromažďování terénních dat podle celků, které jsou přímo odvozeny z určitého modelu funkčních jednotek zkoumané struktury (v případě sídelní struktury např. objektů-komplexů, komponent nebo tzv. nalezišť). Definice těchto celků předpokládá, že přímo při práci v terénu musí být průběžně prováděna “syntéza” dílčích pozorování (tj. srovnání jevů s modelem, s jinými případy atd.). Proto lze tento postup nazývat syntetizujícím (případně syntetickým). Povrchový sběr typu “vyhledávání nalezišť” je typickým příkladem takového postupu, neboť nálezová situace je přímo v terénu vyhodnocována podle toho, zda nálezy vytvářejí nebo nevytvářejí “naleziště”, a od toho se odvíjí další postup práce. Vyčlenění přechodných kategorií, odstupňování podle pravděpodobnosti klasifikace nebo definice prostorově se překrývajících celků v tomto postupu není reálné.
Je zřejmé, že syntetizující postup může být při povrchových sběrech velmi efektivní (je rychlý a při dostatečných zkušenostech archeologa vede k objevení velkého počtu nalezišť), ale obsahuje i řadu omezení. Za prvé, jeho možnosti jsou limitovány určitým apriorním modelem nalezišť či jiných prostorových jednotek pramenů. Jednotky, které se danému modelu vymykají (např. komponenty s malým počtem artefaktů, komponenty skládající se pouze z ekofaktů atd.), nemohou být zachyceny. Za druhé, model prostorového uspořádání pramenů musí být jednoduchý a nemůže vystihovat složitou strukturu některých jevů. Je např. možné definovat “naleziště” určitým počtem artefaktů, ale již není možné definovat je určitou hustotou artefaktů (počtem artefaktů na jednotku plochy). Není možné tímto postupem na “polykulturním nalezišti” zjistit prostorové a kvantitativní vztahy mezi jednotlivými chronologickými komponentami, neboť k tomu je potřeba nálezy nejprve laboratorně zpracovat, klasifikovat, vynést do plánu atd. Některé typy komponent nelze ani identifikovat, jako např. komponenty skládající se z nepočetných artefaktů rozptýlených na velké ploše.
Třetí nevýhodou syntetizujícího postupu je skutečnost, že tento postup strukturuje data již při terénním výzkumu, tedy s konečnou platností a bez možnosti následného přehodnocení. Za čtvrté, výsledky syntetizujícího postupu jsou vždy do značné míry subjektivní a více závislé na terénní zkušenosti archeologa; vzájemné srovnání dat z různých regionů je proto těžko proveditelné.
Tyto nedostatky může do značné míry odstranit analytický terénní postup. Při tomto postupu se zkoumaný prostor rozkládá do umělých částí, které by měly být řádově menší než jednotky předpokládané struktury. V těchto částech probíhá sběr dat standardním způsobem, nezávislým na konkrétních zjištěních, učiněných během terénní práce. Při povrchových sběrech znamená tento postup zpravidla rozdělení zkoumaného území do malých polygonů, v jejichž rámci probíhá sběr artefaktů standardní metodou a intenzitou. Takto získaná data umožňují objektivněji vyhodnotit prostorovou strukturu pramenů, a to relativně nezávisle na původním modelu.
Z hlediska bezprostředních cílů terénní práce nahrazuje analytický postup “vyhledání nalezišť” úkolem “mapování hustoty artefaktů/ekofaktů” na povrchu terénu. Tento cíl vychází z předpokladu, že výsledná data musí mít kvantitativní povahu a musí být vzájemně srovnatelná. Analytické postupy proto úzce souvisejí s matematickými metodami pravděpodobnostního výběru (vzorkování), které umožňují terénní postup optimalizovat a odhadnout spolehlivost jeho výsledků. Vzorkovací postupy jsou aplikovány jak na výběr polygonů sběru v krajině, tak na způsob jejich procházení a na přístup k nalezeným artefaktům a ekofaktům (v tomto případě zpravidla platí, že shromažďovány jsou všechny povrchové nálezy, nikoliv jen subjektivní výběr z nich).

POVRCHOVÉ SBĚRY
Zdroje povrchových souborů
–	největší destrukce po 2. světové válce (scelování, moderní technika umožňující hlubokou orbu  nejvíc zasažena žárová pohřebiště mělko pod povrchem) + eroze
–	95 % keramika
–	artefakty s absolutní činností (např. kamenná industrie, výrobní odpad ) - nerozpadá se  obrací se poměr k artefaktům z organických materiálů
Změny, jimž soubory podléhají:
a)	dlouhodobé - několik desetiletí  kumulace artefaktů (broušená industrie
b)	střednědobé - proměnlivý způsob obdělávání půdy (vyorání hlubokou orbou - ničení vyoraných artefaktů dalšími povrchovými polními pracemi - opětovné zaorání )
c)	krátkodobé - vliv počasí a týmů sběračů

–	výsledný obraz povrchových souborů - ovlivněn minulou skutečností (různé archeologické kultury vykazují odlišnou hustotu artefaktů, zahloubených jam atd.)
–	vliv členitosti terénu a zemědělské aktivity
–	trvanlivost nálezů na povrchu (Neústupný)
–	kulturně specifické vlastnosti
Analytický povrchový sběr
–	členění na malé povrchové jednotky
–	průzkum (ne nalezišť ale sídelního obrazu krajiny)
–	různá definice naleziště
–	metoda PS = způsob rozvržení průchodu krajinou 
–	polygon = pole
–	referenční jednotky =  kruh okolo nálezu či nález sám

pás       linie

						
						
            sektor

1.	metoda - vyhledávání nalezišť
–	všichni po liniích, kdo najde zařve a všichni se k němu stáhnou a místo vysbírají
–	

pak opět pokračují po liniích 
–	

nálezy se dávají do jednoho pytle

2.	metoda - vkládané polygony
–	vyšší koncentrace - vložit polygon a zaměřit
–	pokud známe koordinanty (osa x,y ) - můžeme vypočítat koncentraci
3.	metoda - sběr v liniích
–	dává standardně zpracovatelné výsledky
–	krajina procházená jednotným způsobem
–	definovány linie v určité vzdálenosti (měřením, krokováním - chyby max 20m/1km)
–	u velkých polí se linie dělí na úseky
–	značení na sáček (písmeno = člověk + číslo)
–	směr liníí v jedné oblasti - rovnoběžný pro všechny polygony (nezávisle na tvarů polí) - nejlépe směr sever jih)

4.	Sběr v okolí vybraných bodů
–	tj. na vodítku
–	v polygonu rozmístíme body a v jejich okruhu 5 až 20 m
–	je efektivní ale i tak m§žeme minout
5.	Sběr ve čtverrcové síti
–	souvislý obraz celého polygonu
–	zaměřování pomocí GPS nebo pásmem (chyba do 5 m)
–	výhodný pro průzkum oblastí, kde se nálezy vyskytují
–	velikost čtverce od 2 x 2 do 30 x 30 m
6.	Křížový průchod nalezištěm
–	několik na sebe kolmých průchodů (pro zjištění rozsahu naleziště)
–	jen orientační zjistění
–	efektivní v místě vysoké koncentrace nálezů
7.	Sběr na vybraných bodech 
–	sběr v obruči
–	vymezení malého prostoru (r=1-2 m)
–	dokonale vysbírat
–	pravidelné nebo náhodné vysbírání 
–	mělo by odstranit subjektivní faktory
–	používá se i v botanice
8.	Mapování jednotlivých artefaktů
–	všechno co najdeme sepíšeme, zaměříme a vyneseme do mapy 
Popis polygonů a okolností průzkumu
–	samostatný formulář
–	ukazuje k jakým zkreslením mohlo dojít (objektivní i subjektivní)
•	název projektu
•	označení polygonu
•	katastr území a okres
•	lokalizace (slovní nebo přímo do mapy)
•	datum
•	seznam referenčních jednotek (kolik jich bylo)
•	jména osob
•	pokud má pozemek vlastníka pak jeho jméno
•	aktuální úprava povrchu
•	popis povrchu (brázdy, hroudy, zda je zvětralý, barva půdy a jak orba zasáhla do podloží (jak byla hluboká)
•	počasí a světelné podmínky

zpracování dat z povrchových sběrů
–	stanovení chronologických kategorií (co nejpřesněji)
–	v rámci jedné kategorie absolutní počty a součet  hmotností
–	datovat  individuálně, nejisté nezahrnovat k převažující skupině
–	konzultace s více odborníky (zkušenost, intuice, specializace na období) 
–	erodovanost střepů (identifikace doby na povrchu ale i blízkosti k původnímu místu uložení)
–	výsledkem tabulka (řádka= nález, sloupce = kategorie= vlastnosti)
–	lze dělat i po sektorech (méně přesné, nevytěžíme tolik inf.)
–	z dat a určení nálezů  tabulka  vymapování do map (PC)
–	vyjádření četnosti  rastry, velikosti bodů na mapě, barvy, isolinie (vrstevnice pro počty) popř 3D grafické zobrazení
Určení vztahu k přírodnímu prostředí
1.	nejbližší  vodní zdroj a jeho typ
2.	vzdálenost od vodního zdroje
3.	geomorfologická charakteristika (niva, terasa, plošina …)
4.	geografické podloží
5.	půdní pokryv
6.	sklon svahu
7.	orientace svahu vůči světovým stranám
8.	bonita půdy (zavádějící - dnešní stav není totožný s minulostí  max. vrcholný středověk) splachy, akumulace
9.	nivelace min/max
10.	převýšení nad vodním tokem
11.	klimatické zóny a úhrny srážek
Etika sběrů
–	poskytují informace bez destruktivního zásahu (kromě mezolitu - tam vlastně jen sběr)
–	levnější, rychlejší, obraz většího celku
–	nevysbíráme vše (max 10 %)
–	slouží k výzkumu ohrožených lokalit (některé existují již jen v ornici  poslední možnost identifikace a lokalizace (význam pro památkovou péči)
–	dá se nadělat škoda (ztráta informací)
–	rizika amatérského sběru- špatná dokumentace + možný postih
Vzorkování krajiny
–	pravidelné pásy
–	rozdělení na zóny (např. vodní tok a okolí) - ovzorkovat obojí ve stejné míře
–	kombinace metod systematického a náhodného výběru 
–	vyloučit podvědomý pocit najít to nejlepší (můžeme tak najít co nečekáme)
–	i vzorek, kde nic nenajdeme má cenu (v kontextu pro srovnání
–	metoda podle zaměření projektu a sumy peněz
–	výběr lokality (náhodný výběr bodu na mapě a pak nejbližší vhodné pole)
–	vzorkování  náhodné, systematické, náhodný výběr v systematickém, pro jednotlivé komponenty

60  Nálezová zpráva a systém evidence lokalit

Terénní zpráva - základ pro nálezovou zprávu
		 - nutno nahradit zničený pramen

1. geomorfologie podloží a půdní pokryv (odorná literatura)
2. dosavadní arch. poznání
3. stavební historie a obecná historie místa
4. okolnosti, cíle, metoda výzkumu
5. zaměření
6. popis terénní situace (ne interpretace a datování)
		+ výstup z databáze, matice
7. výsledky výzkumů, datace, interpretace
8. přílohy - seznam nálezů, terénní dokumentace

Systém evidence lokalit

- systém SAS = státní archeolog. seznam (území s arch. nálezy) ÚAN
- systém ARCHIV - seznam arch. akcí
		   - prostorová identifikace akcí
ÚAN 1 = památkově chráněné oblasti
ÚAN 2 = 50-100% nálezů (jádra měst)
ÚAN 3 = veškeré území státu
ÚAN 4 = území bez nálezů (doly, lomy, cihelny, pískovny – odtěžen

KONZERVACE ARCHEOLOGICKÝCH NÁLEZŮ

DEPOZITÁRNÍ PODMÍNKY
Každý sbírkový materiál vyžaduje pro svou ochranu specifické prostředí, důležitými faktory jsou zejména:
•	vztah mezi teplotou a vlhkostí
•	čistota vzduchu (nebezpečné průmyslové exhalace)
•	sluneční záření a světlo (UV záření je katalyzátorem všech oxidačních reakcí, způsobujících korozi)

ZÁKLADNÍ POJMY
KONZERVACE	 = pracovní postup, směřující k relativnímu uchování předmětů proti jeho přirozeným změnám nebo jeho úplnému zániku. Konzervace muzejních předmětů by neměla potlačit autenticitu předmětu (proto se např. neodstraňuje patina z bronzu, zbytky polychromie u dřevěných plastik apod.).
Jedná se často o složité postupy, vyžadující specializovaná pracoviště a školené odborníky s bohatou praxí. V některých případech je nutné provést materiálové analýzy, zjišťující složení předmětu. Při konzervačních úpravách předmětů je třeba počítat i s možností jejich pozdější dekonzervace, neboť použité přípravky mohou časem ztrácet své původní vlastnosti, nebo jsou nahrazeny kvalitnějšími (přednostně se proto používají reverzibilní - vratné postupy).
Důležitá je znalost všech činitelů, způsobujících poškozování předmětu:
VNĚJŠÍ ČINITELÉ (vlivy okolního prostředí):
•	vodní pára obsažená v atmosféře (sráží se na povrchu předmětů, rozpouští nečistoty z okolí, vzniká vodivý roztok urychlující korozi)
•	kyslík (uplatňuje se při procesu koroze kovů)
•	plynné sloučeniny (oxid uhličitý CO2, oxid siřičitý SO2, oxid sírový SO3, chlór Cl2, chlorovodík HCl, amoniak NH3 a jiné)
•	jejich sloučením s vodou vznikají kyseliny (uhličitá H2CO3, siřičitá H2SO3, sírová H2SO4, chlorovodíková HCl a jiné)
•	z kyselin vznikají za určitých podmínek soli (např. siřičitany SO32-, sírany SO42-, uhličitany CO32- apod.)
•	pevné složky ovzduší (prach, popílek, rozptýlený uhlík)
•	živé organismy (bakterie, plísně, živočišní škůdci)
•	rozkladně působí i organické látky a kyseliny, vzniklé např. při hnilobných procesech

VNITŘNÍ ČINITELÉ (jsou vázány na předmět):
•	vlhkost
•	soli, obsažené v korozních vrstvách (kovy, sklo)
•	živé organismy

DŮLEŽITÉ POJMY
KONZERVACE se snaží zabezpečit předmět před porušováním v důsledku působení vnitřních a vnějších činitelů s ohledem na možná omezení (kovy, kosti – nesmí znemožnit vědecké analýzy a poškodit autenticitu předmětu). Spočívá v čištění, odstraňování vnitřních činitelů a zabezpečení předmětů před vnějšími činiteli.
RESTAURACE je náročnější, kromě provedení konzervačních úkonů se doplňují chybějící části (např. u keramiky). Účelem je navrátit předmětu původní vzhled, případně i funkčnost (u archeologických nálezů je to sporné).
REKONSTRUKCE představuje doplnění, resp. obnovení ztracených či poškozených částí podle původní dokumentace, vyobrazení, popisu apod.
RESTITUCE znamená navrácení předmětu do původního stavu odstraněním pozdějších úprav, doplňků, přemaleb atd.
ANASTYLÓZA je obnovení původního stavu složením z fragmentů.

OBVYKLÝ POSTUP (použití jednotlivých kroků je závislé na druhu předmětu a jeho stavu):
1.	průzkum a dokumentace
2.	očištění, asanace škůdců
3.	v některých případech odstranění pozdějších úprav či doplňků
4.	lepení, tmelení, doplňování
5.	retuš
6.	povrchová ochrana

DOKUMENTACE obsahuje důležité informace o postupu a způsobu konzervace či restaurování. Vyjmenovává použité přípravky a materiály, v odůvodněných případech se pořizují fotografické a kresebné přílohy.

LITERATURA:
L. Págo 1989: Základní pojmy muzejní konzervace. In: Základy muzejní konzervace. Muzeografické učební texty III. Brno: Moravské muzeum, 7 – 14.

KONZERVACE DŘEVA 
Rozlišujeme dvě základní skupiny objektů: suché a mokré dřevo. Existuje velký rozdíl v jejich chemickém složení, což ovlivňuje také mechanické vlastnosti. Suché dřevo je složeno z následujícího poměru složek: celulóza (50%), lignin (25%) a hemicelulóza (25%), kromě dalších sloučenin v malém množství. Dřevo dlouhodobě uložené ve vlhkém prostředí ztrácí podíl celulózy až na 5% původní hodnoty, takže hlavní složku tvoří lignin.
Archeologické dřevo, které bylo po dlouhou dobu uloženo ve vlhké půdě, v bahně nebo v rašelině, podléhá značným strukturním změnám. Ty jsou výsledkem biochemických procesů, vyvolaných společným působením vody a mikroorganismů. Když jsou ze dřeva odstraněny minerální látky, soli, cukry, škrob, třísloviny aj., sestává materiál téměř zcela jen z ligninu, který je nejodolnější. Při konzervaci dřeva nasyceného vodou je nutno postupovat odlišně než u dřeva uloženého při normální vlhkosti prostředí. Vodou nasycené dřevo je pouhým systémem dutin, obsahujících volnou (nevázanou) vodu.
Takové dřevo na vzduchu rychle vysychá až na obsah vlhkosti okolního prostředí. Současně se začne smršťovat a praskat. Mechanické vlastnosti jsou velmi špatné (dřevo je křehké). Účelem konzervace je odstranění vody beze změny struktury dřeva tak, aby rozměrové odchylky byly minimální. Dřevo má být stabilizováno takovým způsobem, aby reagovalo zanedbatelně na změny okolního prostředí, zejména vlhkosti, získalo dostatečnou pevnost a zachovalo si autentický vzhled. Konzervace každého kusu představuje individuální problém, metody se volí na základě řady faktorů (samostatné dřevo, předměty z kombinovaných materiálů, stupeň a příčiny poškození, velikost předmětu – ekonomická nákladnost...). Po konzervaci dřevo vyžaduje uložení v klimatizovaném depozitáři.
Pokud má být dřevo použito ke zjišťění obsahu radioaktivního izotopu 14C (datování), je nutné vyhnout se ošetření organickými desinfekčními přípravky, které způsobují zvýšení obsahu uhlíku!

METODY KONZERVACE MOKRÉHO DŘEVA
•	Nejjednodušší – uložení v prostředí s relativní vlhostí vyšší, než 98 % (zabrání vysychání, ale není zajištěno zpevnění). Slouží jako provizorní stabilizace předmětu po vyzvednutí z archeologické situace. Provádí se: poléváním vodou s desinfekčním roztokem (roztoky toxických solí, formaldehydu, organocíničité sloučeniny – Lastanox), obalením buničitou vatou, zabalením do PVC fólie. Pokud je dřevo udržováno dostatečně vlhké, vydrží bez poškození po dobu jednoho roku.
•	Dehydratace a zpevňování roztoky látek v nevodných rozpouštědlech. Dehydratace se provádí vakuovou sublimací po zmrazení pomocí tuhého oxidu uhličitého (-79 °C), nebo postupnou výměnou vody za rozpouštědla (ethylalkohol, různé roztoky pryskyřic...). Po dehydrataci následuje petrifikace roztoky přírodních či syntetických pryskyřic.
•	Zpevňování dřeva vodnými roztoky zpevňovacích látek:
o	starší metoda - impregnace nasyceným vodným roztokem kamence (síran draselno-hlinitý) s příměsí glycerínu při teplotách 92-96 °C. Po ochlazení kamenec vykrystalizuje  uvnitř pórů dřeva a tím dojde k jeho zpevnění. Příklad použití: vikingské lodě v Osenbergu.
o	použití vodných roztoků nízkomolekulárních pryskyřic (trvá několik týdnů), pryskyřice proniká do kapilárního systému dřeva, výborná rozměrová stabilita.
o	roztok polyethylenglykolu (PEG). Ten proniká až do dutin buněčných stěn dřeva, výborná rozměrová stabilita. Proces trvá několik týdnů. Příklad: konzervace konstrukčních prvků středověkého mlýna, nalezených u Písku na břehu řeky Otavy
•	Zpevňování radiační polymerací monomerů. Spočívá v náhradě vody ve dřevě za monomer a jeho následnou polymeraci, iniciovanou zářením gama (nejlépe se osvědčila např. metoda methanol – styren). Kratší proces, vysoká pevnost, vyžaduje ale specializované pracoviště s vybavením, je méně vhodná pro rozměrné objekty.

ZÁVĚREČNÉ ÚPRAVY:
•	lepení (epoxidové pryskyřice, fenolaldehydová, močovinoformaldehydová, polyesterová lepidla)
•	tmelení (2 složky: plnivo + pojivo; např. na bázi epoxidových pryskyřic)

ULOŽENÍ : nejlépe v klimaticky regulovaném prostředí.

LITERATURA:
Págo, L. 1989: Konzervace dřeva z archeologických nálezů. In: Základy muzejní konzervace. Muzeografické učební texty III. Brno: Moravské muzeum, 103 – 112.
Pittnerová, J. 1989: Konzervace dřeva. In: Základy muzejní konzervace. Muzeografické učební texty III. Brno: Moravské muzeum, 113 – 123.
Šimůnková, E. 1989: Příčiny poškození a metody konzervace dřeva. In: Základy muzejní konzervace. Muzeografické učební texty III. Brno: Moravské muzeum, 75 – 101.

KONZERVACE KŮŽE
Surová kůže se skládá z následujících vrstev:
•	pokožka – epidermis (několik vrstev buněk)
•	škára – cutis (nebuněčná hmota protkaná vlákny kolagenu, albulinu, globulinu, elastinových a retikulárních vláken; dělí se na retikulární a papilární vrstvu; jsou zde kořeny chlupů, které prorůstají skrz pokožku)
•	podkožní vazivo (vyživovací a spojovací tkáně)

Při zpracování surové kůže se odstraňuje epidermis a podkožní vazivo. Zároveň se odstraňuje chlup, potní a mazové žlázy. Používají se k tomu některé enzymy a alkálie za pomoci mechanického opracování. Základní složky surové kůže: voda, tuky, bílkoviny, malé množství minerálů. 
Pro zpracování kůže se v minulosti používaly různé metody: solení, máčení ve vodě, loužení ve vápenném mléce, odchlupování, mizdření (odstranění podkožního vaziva), odvápňování (působením kyselin), moření (zkypření vláken látkami, obsahujícími enzymy – holubí, slepičí, psí trus), praní ve vodě, činění (reakcí kolagenu s činící látkou vzniká useň).
Činěním kůže dosáhne biologické stability a získá následující vlastnosti (stane se z ní useň):
1.	odolnost proti vodě (i horké)
2.	nebobtná
3.	zvýší se odolnost proti hnilobě
4.	i za suchého stavu je ohebná a pružná
5.	chemická stabilita

Existuje mnoho způsobů činění (kouřem, rostlinnými tříslovinami – např. tanin v dubové kůře, minerálními solemi apod.). Závěrečné operace zahrnují mazání (oleje, tuky), sušení a barvení usní.
PŘÍČINY DEGRADACE USNĚ: 
•	mechanické (usně ztrácejí vodu a tuky – ale nesmí jich být ani příliš mnoho!, křehnou a tvrdnou, odírají se, praskají v záhybech)
•	biologické (napadení hmyzem, houbami a baktériemi – vznik nevzhledných skvrn, useň se rozkládá)
•	chemické (dnes je nejvážnější – výrazně stoupá od pol. 19. stol. masivním spalováním uhlí – zvyšování koncentrace ocidu siřičitého v atmosféře, negativní vliv mají i oxidy dusíku, ozon, UV a IR záření a další faktory)

KONZERVACE USNĚ: musí potlačovat všechny negativní vlivy.
•	čištění: mechanické (vysavačem, kartáčem), chemické (speciální přípravky a rozpouštědla).
•	neutralizace usně, blokování iontů kovů
•	tukování – míchají se různé směsi (např. lanolin, včelí vosk, parafin, cedrový olej aj.)

KONZERVACE VODOU NASYCENÉ USNĚ: rozsah změn usně je závislý na konkrétních podmínkách. Jedná se o nahrazení vody látkou, která zaplní prostory mezi svazky vláken a dodá usni určitou ohebnost a pevnost (dříve se užívalo: vazelina, lněný olej, glycerin; dnes polyethylenglykol). Metody může být kombinována i s vakuovou sublimací.
Specifickým problémem je konzervace pergamenu, jenž je velice citlivým materiálem. Mezi archeologickými nálezy se téměř nevyskytuje, proto jen uvedeme, že konzervace je principiálně podobná konzervaci usně, ale vyžaduje mnohem jemnější přístup, některé postupy jsou vůbec vyloučeny.

LITERATURA:
Dirksen, V. 1997:  THE DEGREDATION AND CONSERVATION OF LEATHER, Journal of Conservation & Museum Studies, http://palimpsest.stanford.edu/jcms/issue3/dirksen.html .
Zelinger, J. Příčiny poškození a metody konzervace usně. In: Základy muzejní konzervace. Muzeografické učební texty III. Brno: Moravské muzeum, 61-74.

KONZERVACE SKLA
Dnes považujeme sklo za všeobecně rozšířený materiál, vyznačující se zejména průhledností, čirostí a křehkostí (okenní tabulky, obrazovky televizorů, skleničky…). V předřímském období však byla základní charakteristika jiná – sklo bylo velmi vzácné, v podstatě vždy bylo barevné a neprůhledné. Mělo spíše dekorativní než praktické užití a mělo blízko k drahým kamenům.
PŮVOD SKLA: jedná se v principu o slitinu křemíku a alkálie (potaš, soda). Pravděpodobně je objev výroby skla spojen s dvěma druhy pyrotechnologií: s výrobou fajánse a tavbou kovů.
FAJÁNS: keramické jádro tvořené převážně drceným křemenem a alkalická glazura (na bázi sodíku). Glazura má většinou modrou barvu (příměs mědi). Směs za horka fritována a drcena, poté aplikována na křemenné jádro. Nakonec se celý předmět vypálil na teplotu 800-900 stupňů C. Při použití eflorescenční metody se nechala frita na povrchu jádra zaschnout, část alkálií se smísila s křemíkem jádra a po vypálení se na povrchu vytvořila silná sklovitá vrstva, plynule přecházející do neskelného jádra. Popsaný proces má velmi blízko též ke zpracování mědi, při kterém mohou vznikat struskovité vedlejší produkty sklovitého charakteru (viz nejstarší korálky doby bronzové).
Nejstarší skleněné korálky a závěsky pochází z poloviny 3. tis. př. Kr. z Předního východu (vzácně). Vyráběly se sekáním zastudena, nevyužívaly se ještě vlastnosti roztaveného skla. Skutečná produkce skla začíná až v 16. stol. př. Kr., kdy se rozšiřuje výroba skleněných nádob (technikou navíjení na jádro). Mezopotámie a Egypt se stávají významnými producenty skla v široké paletě barev a dochází též ke zvládnutí technologie glazování keramiky. Zcela výjimečně dochází později v Egyptě k výrobě čirého, bezbarvého skla. To se rozšiřuje až s technikou foukaného skla, jenž přichází v 1. stol. př. Kr. z pobřeží Sýrie a šíří se v římském světě.
VLASTNOSTI SKLA: ačkoliv je za studena v pevném skupenství, má stejnou atomickou strukturu, jako kapaliny (amorfní struktura, není krystalická). Sklo snadno přijímá různé chemické prvky, které následně ovlivňují jeho barvu, průhlednost, tvrdost apod.
SLOŽENÍ SKLA: převážně SiO2, tavidlo (soda Na2O, potaš K2O; snižuje teplotu tání křemene z 1700 na 1000 stupňů C i méně), stabilizátor (vápník CaO; snižuje náchylnost ke korozi skla, prodlužuje životnost), koloranty. Vápník se do kmene dostával patrně nezáměrně, jako příměs s předchozími přísadami, stejně jako magnesium MgO. Středověké evropské sklo se od starších středomořských liší vysokým obsahem potaše, který se získával z popela rostlin (dřeva, podle písemných zpráv byla preferována bříza). Velká spotřeba dřeva při výrobě skla vedla k umisťování hutí do horských zalesněných oblastí (lesní sklo). Římské sklo obsahuje sodu v poměrně čisté podobě, bez příměsi potaše a magnesia, jež přítomny v rostlinném popelu. Převážným zdrojem sody byl totiž pro Římany minerál natron (ložisko Wadi Natrun, Egypt). Středověk se jak v křesťanském, tak v islámském světě vrací k rostlinnému popelu.
NARUŠENÍ SKLA: existují následující druhy poškození:
•	mechanické poškození (rozbití)
•	devitrifikace (přechod z amorfní struktury do krystalické formy
•	hydrolytické narušení povrchu (vyluhování alkálií, změna chemického složení, odlučování šupinek skla)
•	koroze (dlouhým působením vlhkosti dochází mezi sklem a okolím k výměně iontů, tím dochází k uvolnění původní vazby prvků, tvořících sklo

KONZERVACE SKLA: výsledný stav koroze je dán: chemickou odolností skla (závisí na jeho složení) a vlastnostmi prostředí, v němž bylo sklo uloženo. Obvykle dochází ke korozním procesům, při nichž se mění struktura a chemické složení povrchové vrstvy skla. Cílem není vrátit předmět do původního stavu, ale uchování v současném stavu. Nálezy skla dělíme na:
1.	makroskopicky neporušené, čiré
2.	makroskopicky porušené
o	jádro nenarušené, opalizující povrch, slabá vrstva koroze
o	jádro nenarušené, souvislá korozní vrstva po obou stranách střepu
o	bez skleněného jádra, korozní narušení do větších hloubek, odlupující se vrstvičky, mechanicky málo odolné
o	kombinace různých typů koroze
3.	malovaný dekor (zdobení zlatem, emaily), korodované sklo

POSTUP KONZERVACE:
•	čištění (odmaštění a mytí): na rozdíl od keramiky, která je poměrně odolná, vyžaduje sklo velkou opatrnost při jakékoliv manipulaci. Odmaštění se v případě potřeby provádí organickými rozpouštědly. Pokud je sklo bez koroze, čisté a čiré, nevyžaduje žádnou komplikovanou konzervaci. Jiná je situace při čištění zkorodovaného skla (popis korozních vrstev, odlupování, neprůhlednost). Takové sklo se čistí pouze jemnými štětečky a destilovanou vodou. Moderní metodou je čištění deionizovanou vodou v ultrazvukové čističce – nevhodné pro silně narušené sklo. V současné době se provádí též výzkum aplikace plazmové tužky na archeologické sklo. Vyčištěné zlomky musí vysychat pomalu a stejnoměrně, aby nedocházelo k jeho deformacím. Sklo z mladšího období (např. renesanční) je často zdobeno emaily, které se začínají odlupovat od svého podkladu prakticky okamžitě po vyzvednutí z archeologické situace (tehdy začne rychlé vysychání). Zde je nutno provést laboratorní ošetření prakticky okamžitě a je nutno se vyhnout ponoření do konzervačního roztoku (krusty se odstraňují pod binokulární lupou tampony, nasycenými konzervačními přípravky, nebo pomocí skleněných štětečků). 
•	petrifikace: hned po usušení je nutné korodované zlomky zpevnit aplikací zředěného KP laku 709 (zhotoven pro lepení optiky – má stejný index lomu světla jako sklo, odolný proti žloutnutí). Důležité je očištění hran zlomků, aby se na nich netvořily vrstvičky, bránící přesnému slepení. Moderní zpevňující prostředky jsou na bázi polymerů.
•	lepení: používáme dvousložková lepidla, epoxidové prysyřice apod. Důležitá je velká přesnost práce a pečlivá stabilizace zlomků při zasychání lepidla. Při sestavování nádoby se nelze řídit barvou zlomků – ta je závislá na mnoha faktorech (postdepoziční procesy).
•	Na rozdíl od keramiky se neprovádí kompletní doplnění nádoby, ale slepené zlomky se zajistí pomocí plexisklové podpůrné konstrukce (opět vyžaduje velkou přesnost)

ULOŽENÍ SKLA: zásadně v prostředí se stabilní teplotou a minimální vlhkostí. Náhlé změny podmínek (přenášení) předmětům škodí. Veškerá manipulace se zlomky by se měla dít v bavlněných rukavicích.

LITERATURA: 
Bračok, J. 1989: Konzervovanie a reštaurovanie skla, vitráží a porcelánu. In: Základy muzejní konzervace. Muzeografické učební texty III. Brno: Moravské muzeum, 195 – 202.
Braunová, D. 1991: Sklo ve starověku. Historické sklo 1, 3-10.
Daňková, A. 2000: Konzervace a restaurování archeologického skla ve fragmentárním stavu. Historické sklo 2, 143-147.
Freestone, I. 1991: Looking into Glass. In: S. Bowman (ed.), Science and the Past, University of Toronto Press, 37-56.
Rožmberská, V. 1991: Konzervace a rekonstrukce středověkého skla. Historické sklo 1, 70-72.

KONZERVACE KOVŮ
KONZERVACE ŽELEZA
Koroze železa = proces oxidace, ve skutečnosti se jedná o složitou chemickou reakci, jejíž podoba je závislá na konkrétním prostředí (mohou se na ní podílet látky plynné, kapalné i pevné). Lze říci, že kov se vrací do své přírodní formy, která je chemicky stabilní.
ZÁKLADNÍ METODY KONZERVACE PŘEDMĚTŮ SE ZACHOVANÝM JÁDREM:
•	zachovalé jádro:
o	mechanické odstranění korozních vrstev
o	chemické odrezování (lázně, založené na bázi kyseliny trihydrofosforečné H3PO4 + inhibitor + smáčecí prostředek, nebo chelaton, tanin). Nelze ponořit do lázně předměty kombinované s organickým materiálem! Možné je i lokální odrezování (odrezovací pasta: buničitá vatoa či filtračním papír, nasycený kyselinou fosforečnou).
o	elektrochemické odrezování: elektrolyt = 10% kys. fosforečná nebo hydroxid sodný
•	stabilizace rzi na chemicky netečné vrstvy: tanátování, deionizace (odstranění některých agresivních složek vyluhováním destilovanou vodou, elektrolýzou, iontoměniči, lihovým roztokem hydroxidu lithného)

Po odrezování se provádí tzv. pasivace, která předměty dlouhodobě chrání před vlivy vnějšího prostředí – vytvoří se ochranná povrchová vrstva (fosfátování, chromátování, oxalátování, tanátování)
Konzervace archeologických nálezů z Fe se provádí např. ve středočeském muzeu v Roztokách nad Vltavou, na technice v Brně (plazmová tužka), konzervaci zprostředkovává též Dr. Krajíc z Táborského muzea.

KONZERVACE MĚDI A JEJÍCH SLITIN
Za různých podmínek vznikají různé druhy koroze (různé chemické reakce). Za určitých podmínek vzniká u měděných a bronzových předmětů, získaných ze země poměrně stabilní, tzv. ušlechtilá patina, která dále nenarušuje kovové jádro artefaktu. Dále existuje tzv. divoká patina, která bývá zapříčiněna působením chloridových iontů ve vlhkém prostředí (hrubá, drobivá, různobarevná, nevzhledná patina). 
U mosazi může dojít k tzv. odzinkování – vzniká houbovitá měď.
METODY KONZERVACE:
•	zachování patiny (chemická či elektrická deionizace – destilovaná voda, elektrolýza, iontoměniče, chemické lázně)
•	odstranění patiny – za předpokladu, že jádro je dobře zachovalé a korozní vrstvy jen nepatrné (chemicky – Chelaton 3, kyseliny; elektrochemicky). Aby bylo zabráněno tvorbě nových korozních vrstev po odstranění patiny, je vhodné provést pasivaci a povrchovou úpravu.

KONZERVACE STŘÍBRA
Ryzí stříbro je mezi archeologickými nálezy, vzácné, většinou se jedná o slitiny s mědí. Nejčastější korozní zplodinou je bílý chlorid stříbrný (AgCl), tmavý sulfid stříbrný (Ag2S) a oxid stříbrný (Ag2O). Ve slitinách s mědí vznikají další korozní produkty.
METODY KONZERVACE:
•	předměty s zachovalým jádrem: nežádoucí zplodiny se odstraňují komplexními činidly (Chelaton 3), slabší roztoky kyselin, elektrolýza, ultrazvuk, další fází je pasivace, případně povrchová úprava
•	předměty bez jádra: speciální termická stabilizační metoda – přeměna korozní vrstvy na kovové stříbro za působení vyšší teploty (250-850oC).

KONZERVACE ZLATA
Vyskytuje se v ryzím stavu, nebo ve slitinách se stříbrem, mědí, či obojím. V ryzím stavu je Au velmi odolné, slitiny však korodují (zlato zůstává ve struktuře materiálu beze změn).
Pozlacené stříbro se však chová odlišně, neboť zlato difunduje do stříbra a výsledná slitina má prakticky vlastnosti stříbra. Hrozí zde podkorodování povrchové vrstvy zlata. Zlaté předměty, uložené v zemi v blízkosti jiných kovů, bývají pokryty vrstvou jejich korozních zplodin (princip galvanického článku).
Na zlato působí korozívně rtuť – vzniká tzv. amalgám – a kyanidy. Zlato je rozpustné v lučavce královské, což je směs kyseliny chlorovodíkové (HCl) a dusičné (HNO3) v poměru 3:1. Čištění a konzervace slitin zlata se stříbrem se prování obdobně, jako u samotných těchto kovů.
Ve většině případů postačí předmět omýt ve vlažné vodě s několika kapkami čpavku a mýdla nebo saponátu.

KONZERVACE OLOVA
Patří mezi měkké a snadno tavitelné kovy – využití v řemeslné výrobě. Nepříznivě na něj působí vlhkost a některé organické kyseliny (octová, tříslová, máselná). Velmi nebezpečná je tzv. půdní koroze – jejím výsledkem je popraskání povrchu předmětu, někdy i jeho deformace.
KONZERVACE:
•	elektrochemicky
•	deionizace iontoměniči

Nesmí se používat hydroxidů alkalických kovů (NaOH, KOH) ani kyseliny octové, které naleptávají povrch kovu.

KONZERVACE CÍNU
Většinou se nachází v podobě sloučeniny s mědí. Na vzduchu je poměrně stálý – na povrchu se vytvoří souvislá oxidická vrstva, která předmět chrání. Ve vlhké půdě podléhá cín hluboké korozi, která může způsobit i úplný rozpad předmětu. Koroze má podobu černých, tvrdých skvrn (oxidy), které je možno odstranit chemickými či elektrochemickými metodami. Na závěr se provádí pasivace a povrchová úprava.
KONZERVACE:
•	chemické odstranění skvrn: Chelaton 3 
•	elektrochemicky
•	vyříznutí postiženého místa plamenem a doplnění novým kovem – náročný restaurátorský zásah

LITERATURA:
Págo, L. 1989: Konzervace kovů z archeologických nálezů. In: In: Základy muzejní konzervace. Muzeografické učební texty III. Brno: Moravské muzeum, 165-186.

61.-65. Geofyzikální metody v archeologii

PŘEHLED  GEOFYZIKÁLNÍCH  METOD   
včetně hlavních oblastí jejich využití

Gravimetrie – sledování tíhového pole Země (geodezie, fyzika Země) a rozložení hmot s rozdílnými hustotami v zemské kůře (geologický průzkum, ložisková geologie), mikrogravimetrická měření (hornictví, archeologie)
Magnetomerie – sledování geomagnetického pole Země (fyzika Země), regionálních i lokálních poruch geomagnetického pole (geologický průzkum, inženýrská, strukturní i ložisková geologie, archeologie), laboratorní magnetometrická měření (paleomagnetický výzkum, archeomagnetický výzkum)
Radiometrie – sledování přirozené radioaktivity (geologický průzkum, inženýrská a ložisková geologie, hydrogeologie, ochrana životního prostředí, ojediněle archeologie), měření vzbuzených polí jaderného záření laboratorní radiometrická měření (geologický průzkum, ložisková geologie, hydrogeologie, hornictví, energetika)
Geotermické metody – sledování teplotního pole Země (fyzika Země) a lokálních poruch geotermického pole (strukturní geologie, vulkanologie, hydrogeologie, archeologie)
Geoelektrické metody – stejnosměrné metody pro sledování odporových a potenciálových změn (geologický průzkum, strukturní i ložisková geologie, ochrana životního prostředí, archeologie), elektrochemické metody (ložisková geologie),  elektromagnetické metody pro bezkontaktní sledování elektromagnetických polí (geologický průzkum, inženýrská, strukturní i ložisková geologie, ochrana životního prostředí, archeologie)
Seismické metody -  sledování průběhu uměle vyvolaných elastických vln (fyzika Země, strukturní geologie), reflexní seismika (geologický průzkum, inženýrská, strukturní i ložisková geologie), refrakční seismika (geologický průzkum, inženýrská a ložisková geologie, hornictví, ochrana životního prostředí, ojediněle archeologie)
Geofyzikální metody ve vrtech (geologický průzkum, hydrogeologie)
Aerogeofyzikální metody (geofyzikální průzkum, strukturní a ložisková geologie)

NEJČASTĚJI  SLEDOVANÉ  FYZIKÁLNÍ  VELIČINY
při geofyzikálních měřeních v archeologii

Magnetometrické metody - absolutní hodnota geomagnetického pole T [nT] 
- gradient/lokální geomagnetické pole ΔT [nT/m]
                      - zdánlivá/objemová magnetická susceptibilita κ [n.10-4 SI]

Geoelektrické metody - zdánlivý měrný odpor ρz [Ω m]

Elektromagnetické metody - měrný odpor ρ [Ω m]
				      - měrná vodivost γ [mS/m]
- intenzita magnetického pole H [A/m]
- magnetická susceptibilita κ [n.10-4 SI]

Radar - čas odražených vln v prostředí t [ns]

Gravimetrie - tíhové zrychlení g [kg/m3]
		        - hustota ρ [m/s2]

Seismické metody - rychlost šíření elastických vln v prostředí v [m/s]

Geotermické metody -  teplota t [ °C]
- teplotní gradient  G [ °C/m]

Radiometrické metody - koncentrace radioaktivních prvků Q u K [%], U [ppm], Th [ppm]

POSTUP  PŘI  GEOFYZIKÁLNÍCH  MĚŘENÍCH
v  archeologii

Příprava
- cíl plánovaného/požadovaného geofyzikálního průzkumu
- dosavadní  archeologické informace o lokalitě (výzkumy, sběry, letecké snímky, výsledky jiných metod archeologického průzkumu,…)
- informace o prostředí lokality (geologie oblasti, pedologické poměry, historické mapy, současný reliéf a pokryv, …)
- informace o současném stavu prostředí na lokalitě i v blízkém okolí (rušivé vlivy, novodobé aktivity na ploše, stav dochování původního terénu,…)
- výběr vhodné metody (metod) geofyzikálního průzkumu

Terénní práce 
- výběr vhodné metodiky geofyzikálního průzkumu (orientace profilů, síť měření, hustota měřených bodů)
- vytyčení zájmové plochy (geodetické zaměření, GPS, synchronizace s plány  výzkumu, …)
- testovací geofyzikální měření (úprava metodiky, posouzení rentability průzkumu, …)
- systematický geofyzikální průzkum (při vícedenních měřeních průběžné dílčí výskedky, …) 
- detailní geofyzikální průzkum/výzkum  (opakovaný podrobné měření vybraných částí ploch, nejzajímavější archeologické situace, …) 
- odebíraní vzorků pro laboratorní geofyzikální měření

Zpracování dat
- přehrávání dat (zálohování, úpravy dat před zpracováním)
- počítačové zpracování (geofyzikální/geodetické softwary, GIS, …)
- výstupy (mapy, profily, pseudořezy, 3D, modelování, …)
- interpretace výsledků (jednoznačnost geofyzikálního výkladu výsledků, nejednoznačnost archeologického výkladu anomálií)

Využití výsledků
- samostatné presentace výstupů (archeologie, památková péče, …)
- propojení výsledků s dalšími metodami archeologického průzkumu i výzkumu (komplexní výsledky, ověření výsledků, …)
- návrh dalšího postupu průzkumu lokality (doplňková měření, jiné metody a metodiky průzkumu, …) 

GEOFYZIKÁLNÍ  METODY  PŘI  PRUZKUMU SÍDLIŠŤ
podmínky a předpoklady měření, stav a rozsah sledovaného území, cíle průzkumu
 
Podmíny a předpoklady geofyzikálních měření
- dostatečné podpovrchové dochování antropogenních objektů, aktivit či předmětů in situ
- odlišnost hodnot sledovaných fyzikálních veličin acheologických objektů a situací od podloží resp. okolního prostředí
- reliéf, sklon, pokryv, stav a způsob současného resp. novodobého využívání terénu
-  možnost eliminace ploch resp. prostoru s novodobými antropogenními zásahy do terénu a jinými rušivými vlivy
- homogenita, mocnost, typ půdního horizontu i charakter půdních procesů v regionu
- variabilita, homogentita, způsob geologické stavby území včetně dalších geologických procesů v regionu
Stav a rozsah sledovaného území 
- dosavadní výsledky archeologických  výzkumů i průzkumů na sledované lokalitě
- prostorové vymezení ploch předchozích archeologických výzkumů i jiných úprav terénu
- současná i dřívější (zaniklá) parcelace, způsob členění i využívání území
- plány inž. sítí resp. zaniklé novodobé zástavby či jiných aktivit na ploše 
Cíle průzkumu 
- geofyzikální prospekce (prvotní průzkum, plošné ověření pravděpodobného rozsahu či hustoty osídlení)
- cílený geofyzikální průzkum  (plošné ověření pokračování zjištěného osídlení, podrobné vysledování dalších objektů v okolí výzkumu)
- doplňkový geofyzikální průzkum (podrobné vysledování pokračování zjištěných objektů, detailní dohledání a rozlišení jednotlivých objektů a situací nebo aktivit)

GEOFYZIKÁLNÍ  METODY  PŘI  PRŮZKUMU SÍDLIŠŤ
druhy známých a předpokládaných antropogenních objektů a aktivit na lokalitě
Neopevněná sídliště 
- izometrické zahloubené sídlištní objekty větších rozměrů - několik metrů (domy, polozemnice, hliníky, jámy)  M (EO)
- izometrické zahloubené sídlištní objekty menších rozměrů - 1 m a menší (kůlové jámy, jamky) M 
- izometrické zahloubené objekty menších rozměrů s jiným způsobem využití (hroby v jamách) M (EO,EM,DK)
- drobné liniové zahloubené objekty (žlábky) M 
- ohniště a výrobní objekty (chlebové, hrnčířské, železářské pece, haldy) M (DK)
Opevněná sídliště 
- liniová zahloubená ohrazení (žlaby, jednoduché příkopy) M (EO,EM)
Hradiště 
- liniové systémy opevnění se zahloubenými objekty (příkopy, palisády) i pův. nadzemními objekty různé konstrukce (valy, hradby) M,EO (EM)
- objekty úzce spojené se systémy opevnění (brány, vstupy) M,EO
- komunikace EO (EM,R,M)
Tvrziště
- sídlištní objekty s kamennou konstrukcí (objekty tvrzí) EO,EM,R (M)
Města, hrady
- sídlištní objekty zděné (domy, hosp. budovy) R,EM,EO (M)
- liniové systémy opevnění s kamennou konskrukcí (zdi, hradby) EO,EM (R,M)
- podpovrchové nezaplněné objekty a prostory s kamennou konstrukcí (sklepy, chodby, studny) G,EO,T (EM,R,S)
- komunikace s kamennou konstrukcí (dlážděné cesty) EM,R (EO)
- výrobní objekty s kamennou konstrukcí (pece, hrnčířské dílny, kovárny) M (DK)

GEOFYZIKÁLNÍ  METODY  PŘI  PRŮZKUMU SÍDLIŠŤ
neopevněná i opevněná sídliště, hradiště, tvrziště, města apod.

Magnetomerie  	(pravěk,RS,VS,NO)
- vyhledávání a rozlišení zahloubených objektů různých rozměrů
- vyhledávání, prokázání a přesné rozlišení výrobních objektů na sídlištích 
 - prokázání a rozlišení objektů nebo jejich částí s teplotně namáhanými (vypálenými) materiály na sídlištích i ve městech
- vysledování, prokázání a podrobný průzkum zahloubených příkopů, ohrazení i celých systémů opevnění sídlišť, hradišť, tvrzišť, hradů i měst
Geoelektrické odporové metody 	(pravěk,RS,VS,NO)
- vyhledávání a rozlišení objektů zděných a s kamennou konstrukcí
- vysledování a podrobný průzkum systémů opevnění s pův. nadzemní částí u hradišť, tvrzišť, hradů i měst
- vyhledávání podpovrchově nezaplněných objektů a dutých prostor 
- rozlišení zahloubených objektů (a aktivit) větších rozměrů
Elektromagnetické metody 	(pravěk,RS,VS,NO)
- vyhledávání a rozlišení objektů zděných a s kamennou konstrukcí
- průzkum ve vícevrstevné složité archeologické situaci hradů a měst
- průzkum komunikací/ploch s kam. konstrukcí na hradech a ve městech
Radar 	(VS,NO)
- vyhledávání a rozlišení (i nezaplněných) objektů zděných a s kamennou konstrukcí
- prokázání a průzkum sídlištních objektů či reliéfu podloží ve vícevrstevné složité archeologické situaci hradů a měst
- průzkum komunikací/ploch i terénních elevací s kam. konstrukcí 
Gravimetrie a Geotermické metody 	(VS,NO)
- vyhledávání podpovrchově nezaplněných objektů a dutých prostor 
Seismické metody 	(VS,NO)
- vyhledávání podpovrchově nezaplněných a narušených větších prostor, ev. průzkum reliéfu podloží ve vícevrstevných složitých situacích
Detektor kovů 	(pravěk,RS,VS,NO)
- vyhledávání kovových předmětů v archeologických situacích

GEOFYZIKÁLNÍ  METODY  PŘI  PRŮZKUMU POHŘEBIŠŤ
podmínky a předpoklady měření, stav a rozsah sledovaného území, cíle průzkumu
Podmíny a předpoklady geofyzikálních měření
- dostatečné podpovrchové dochování hrobů resp. jejich výbavy in situ
- odlišnost hodnot sledovaných fyzikálních veličin hrobů, jejich výplní či konstrukcí od podloží resp. okolního prostředí
- reliéf, sklon, pokryv, vegetace, stav a způsob novodobého využívání terénu pohřebiště
- homogenita, mocnost, typ půdního horizontu i charakter půdních procesů v regionu i na ploše pohřebiště
- variabilita geologické stavby území,  geologických procesů, potenciální zdroje stavební suroviny v regionu
- povrchové rozlišení a eliminace ploch resp. prostoru s novodobými antropogenními zásahy do terénu a jinými rušivými vlivy (vykradené lokality)
Stav a rozsah sledovaného území 
- dosavadní výsledky archeologických  výzkumů i průzkumů na sledované lokalitě, datace pohřebiště
- prostorové vymezení ploch předchozích archeologických výzkumů, úprav a dalších (i nelegálních) zásahů do terénu 
- současné i dřívější způsoby členění i využívání území, lokální těžba surovin
- plány novodobých zásahů do terénu, zástavby či jiných aktivit na ploše 
Cíle průzkumu 
- geofyzikální prospekce (prvotní průzkum nezkoumaných lokalit, prokázání a prostorové vymezení pohřebišť)
- cílený geofyzikální průzkum  (podrobné vymezení objektů pohřebiště, vysledování tvaru, orientace či způsobů členění jednotlivých objektů, plošný průzkum mezi známými hroby)
- doplňkový geofyzikální průzkum (podrobné vysledování pokračování zjištěného pohřebiště, detailní průzkumy hrobů v odkryté situaci)

GEOFYZIKÁLNÍ  METODY  PŘI  PRŮZKUMU POHŘEBIŠŤ
druhy známých a předpokládaných antropogenních objektů a aktivit na lokalitě
Ploché kostrové hroby 
- izometrické zahloubené objekty větších rozměrů několika m v rámci sídliště využité ku pohřbívání (pohozené kostry či jejich části, skrčenci,…)  M (DK,EO,EM)
- protažené hrobové jámy rozměrů do 2 m (řadové či skupinové hroby,…) M (DK)
Ploché žárové hroby 
- izometrické zahloubené objekty menších rozměrů zpravidla do 1 m s žárovým způsobem pohřbívání (jámy a nádoby s vypáleným materiálem) M 
Skříňkové hroby 
- izometrické resp. protažené zahloubené hrobové jámy s kamennou konstrukcí či obložením M (EO,EM,DK)
Hrobové komory s ohrazením
- zahloubené hrobové komory s obvodovými žlábky či příkopy M (EO,EM,DK)
Mohylníky
- zahloubené i nezahloubené hrobové komory s nadzemním kamenným až hlinitým pláštěm (mohyly s kamennými věnci, sypané hlinité mohyly) EO,EM,M,DK (R,T)
- zahloubené ploché hroby, obvodové příkopy a žlaby mohyl M (EO)
- liniové komunikace na mohylnících (EO,EM,R,M)
Hrobky
- podpovrchové nezaplněné (duté) objekty a prostory s kamennou či cihlovou konstrukcí určené k pohřbívání T,R,G,EM (EO,M,S)

GEOFYZIKÁLNÍ  METODY  PŘI  PRŮZKUMU POHŘEBIŠŤ
ploché kostrové a žárové hroby, hroby skříňkové, hrobové komory s ohrazením, mohylníky, hrobky apod.
Magnetomerie  	(pravěk,RS,VS,NO)
- vyhledávání a rozlišení zahloubených hrobových jam
- prokázání, vyhledávání a rozlišení objektů žárových pohřebišť 
- vysledování, prokázání a podrobný průzkum zahloubených obvodových příkopů nebo žlábků kolem zahloubených hrobových komor a mohyl
- identifikace a rozlišení magnetických materiálů z výbavy i konstrukce resp. obložení hrobů 
Geoelektrické odporové metody 	(pravěk,RS,VS,NO)
- prokázání a podrobný průzkum mohyl s kamennou konstrukcí, kamenným pláštěm či hrobovou komorou
- vyhledávání podpovrchových zděných hrobek 
- ověření a průzkum zahloubených hrobů s kamenným obložením 
Elektromagnetické metody 	(pravěk,RS,VS,NO)
- prokázání a podrobný průzkum mohyl s kamennou konstrukcí, kamenným pláštěm či hrobovou komorou 
- vyhledávání podpovrchových zděných hrobek s možným průzkumem i ve vícevrstevné složité archeologické situaci (kostely, kláštery, města, apod.)
Radar 	(pravěk,RS,VS,NO)
-vyhledávání, podrobný průzkum a vymezení podpovrchových zděných hrobek s efektivní možností průzkumu ve vícevrstevné složité archeologické situaci (kostely, kláštery, města, apod.)
- průzkum mohyl s výraznou nadzemní částí, kamennou konstrukcí či očekávanou hrobovou komorou a šachtou
Gravimetrie a Geotermické metody 	(starověk,VS,NO)
- vyhledávání, podrobný průzkum a vymezení podpovrchových zděných hrobek a dalších dutých prostor 
Seismické metody 	(starověk,VS,NO)
- průzkum rozsáhlejších zděných hrobek 
Detektor kovů 	(pravěk,RS,VS,NO)
- vyhledávání kovových předmětů ve výplních hrobů a mohyl

GEOFYZIKÁLNÍ  METODY  PŘI  PRŮZKUMU VÝROBNÍCH  A  EXPLOATAČNÍCH  CENTER
podmínky a předpoklady měření, stav a rozsah sledovaného území, cíle průzkumu
 
Podmínky a předpoklady geofyzikálních měření
- dostatečné podpovrchové dochování (i hloubkový dosah) antropogenních objektů resp. aktivit spojených s výrobou či těžbou
- velikost, stav zachování, množství i charakter (účel) sledovaných objektů 
- reliéf, sklon, pokryv, stav a způsob současného resp. novodobého využívání terénu (těžba surovin)
-  možnost rozlišení resp. eliminace ploch či prostorů s novodobějšími antropogenními zásahy do terénu a jinými rušivými vlivy 
- variabilita, homogentita, způsob geologické stavby území včetně dalších geologických procesů v regionu
- odlišnost hodnot sledovaných fyzikálních veličin výrobních objektů či výplní těžebních objektů od okolního prostředí
Stav a rozsah sledovaného území 
- dosavadní výsledky archeologických  výzkumů i průzkumů na sledované lokalitě i v okolí
- prostorové vymezení ploch předchozích archeologických výzkumů i jiných úprav terénu (narušená, propadlá či sesutá území)
- současné i dřívější způsoby využívání území (lesní výsadba, navážky,...)
- plány novodobých aktivit na sledovaných plochách 
Cíle průzkumu 
- geofyzikální prospekce (prvotní průzkum, profilové nebo plošné ověření předpokládaných výrobních resp. těžebních objektů a aktivit)
- cílený geofyzikální průzkum  (plošné resp. prostorové vymezení jednotlivých objektů, podrobné vysledování rozsahu, hustoty či intenzity výrobních a těžebních aktivit, tvaru i charakteru objektů)
- doplňkový geofyzikální průzkum (detailní průzkum a vymezení výrobních objektů i v průběhu výzkumu, dohledání a podrobné rozlišení typu výrobního resp. těžebního objektu nebo jiných aktivit)

GEOFYZIKÁLNÍ  METODY  PŘI  PRŮZKUMU VÝROBNÍCH  A  EXPLOATAČNÍCH  CENTER
druhy známých a předpokládaných antropogenních objektů a aktivit na lokalitě
Výroba železa 
- izometrické zahloubené výrobní objekty resp. jejich podpovrchové části malých rozměrů – zpravidla do 1 m (železářské pece)  M (DK)
- podpovrchově dochované části jiných nadzemních výrobních objektů (železářské huti, kovárny) M (DK)
- nepravidelné podpovrchové objekty větších rozměrů - několika m s materiálem bezprostředně souvisejícím s výrobou železa (odpadní haldy železářské strusky a dalších vypálených materiálů) M (DK) 
- zahloubené nevýrobní objekty menších rozměrů M 
Sklárny 
- podpovrchově dochované izometrické části výrobních objektů rozměrů několika m (pece sklářské huti)  M (DK,RA)
- nepravidelné podpovrchové objekty vícemetrových rozměrů s materiálem bezprostředně souvisejícím s výrobou skla (odpadní haldy) M (DK) 
- zahloubené nevýrobní (síd.) objekty menších rozměrů M
Hrnčířské a chlebové pece 
- izometrické zahloubené výrobní objekty resp. jejich podpovrchově dochované části nejčastěji malých rozměrů – kolem 1-2 m (samostatné pece v rámci síd. areálů i jako součást větších síd. objektů)  M 
Místa přípovrchové těžby surovin 
- podpovrchově částečně zaplněné těžební prostory (štoly,šachty)  EO,EM,G,T,S (R,M)
- zaniklé (druhotně vyplněné) povrchově i přípovrchově těžené prostory (lomy,jámy,pinky,šachtice) EO,S,EM (M,R,G,T)
- povrchově upravované prostory po zaniklé těžbě (rýžoviště,sejpy,haldy, odvaly) EO,EM (S,M)
Místa hlubinné těžby surovin 
- hlubinně těžené prostory zaniklých důlních děl (štoly,šachty,jámy,další části důlních chodeb a komor) S,EO (R,EM)

GEOFYZIKÁLNÍ  METODY  PŘI  PRUZKUMU VÝROBNÍCH  A  EXPLOATAČNÍCH  CENTER
výroba železa, sklárny, těžba surovin apod.
Magnetomerie  	(pravěk,RS,VS,NO)
- prokázání a rozlišení výrobních objektů nebo jejich částí s výrazně teplotně namáhanými (vypálenými) materiály 
- vyhledávání, přesné rozlišení a vymezení rozsahu, počtu, rozměrů i orientace výrobních objektů na výrobu železa, skla, keramiky,… (pece)
- vyhledávání, přesné rozlišení a vymezení rozsahu, počtu i rozsahu dalších objektů spojených s výrobou (odpadní haldy) 
- identifikace kovových předmětů v rámci výrobních areálů i objektů
- rozlišení dalších zahloubených (síd.) objektů na výrobních areálech 
- identifikace novodobých navážek a terénních úprav v místech vytěžených lomů
Geoelektrické odporové/Elektromagnetické metody 
                         (pravěk,RS,VS,NO)
- vyhledávání a rozlišení zaniklých povrchově i podpovrchově těžených prostor 
- vyhledávání podpovrchově částečně zaplněných objektů či dutých prostor důlních děl
Radar 	(pravěk,RS,VS,NO)
- rozlišení zaniklých podpovrchově i hlubinně těžených prostor 
- vyhledávání podpovrchově zaplněných/nezaplněných prostor důlních děl
- prokázání nenarušeného reliéfu skalního podloží 
Seismické metody 	(pravěk,RS,VS,NO)
- rozlišení zaniklých podpovrchově a především hlubinně těžených prostor 
- vyhledávání podpovrchově zaplněných/nezaplněných prostor důlních děl
- prokázání nenarušeného reliéfu skalního podloží a prostor bez těžby
Gravimetrie a Geotermické metody 	(pravěk,RS,VS,NO)
- vyhledávání podpovrchově nezaplněných (dutých) prostor důlních děl
Radiometrie
- identifikace stop. radioaktivních prvků K,U,Th na výrobních areálech 
Detektor kovů 	(pravěk,RS,VS,NO)
- vyhledávání kovových předmětů v rámci výrobních a těžebních areálů i jednotlivých objektů

GEOFYZIKÁLNÍ  METODY  PŘI  PRŮZKUMU  KULTOVNÍCH  AREÁLU  A  LOKALIT  JINÝCH  ČI  NEZNÁMÝCH  AKTIVIT
podmínky a předpoklady měření, stav a rozsah sledovaného území, cíle průzkumu
 
Podmínky a předpoklady geofyzikálních měření
- dostatečné podpovrchové dochování antropogenních objektů, aktivit či předmětů in situ
- odlišnost hodnot sledovaných fyzikálních veličin acheologických objektů, situací anebo předmětů od podloží, okolního prostředí či situací jiných
- homogenita, mocnost, typ půdního horizontu i charakter půdních procesů v místě identifikované lokality
- variabilita, homogentita, způsob geologické stavby území včetně dalších geologických procesů v regionu
-  možnost eliminace ploch resp. prostoru s novodobými antropogenními zásahy do terénu a jinými rušivými vlivy
- reliéf, sklon, pokryv, stav a způsob využívání terénu
Stav a rozsah sledovaného území 
- dosavadní výsledky archeologických  výzkumů i průzkumů na sledované lokalitě, historické události vážící se k místu a okolí
- prostorové vymezení ploch předchozích archeologických výzkumů, úprav terénu i dalších aktivit 
- současný stav a dřívější způsob, členění i využívání území
- plány inž. sítí resp. zaniklé novodobé zástavby či jiných aktivit na ploše 
Cíle průzkumu 
- geofyzikální prospekce (prvotní průzkum a profilové či plošné ověření skutečné archeologické situace)
- cílený geofyzikální průzkum  (celoplošné ověření a vymezení atypických archeologických objektů, situací, podrobný průzkum objektů, systematický průzkum pro rozlišení možných předmětů)
- doplňkový geofyzikální průzkum (podr. plošný průzkum pro vysledování pokračování atypických situací identifikovaných arch. výzkumem)

GEOFYZIKÁLNÍ  METODY  PŘI  PRŮZKUMU KULTOVNÍCH  AREÁLŮ  A  LOKALIT  JINÝCH  ČI  NEZNÁMÝCH  AKTIVIT
druhy známých a předpokládaných antropogenních objektů a aktivit na lokalitě

Rondely, velkoplošné ohrazené areály 
- liniové zahloubené objekty, jejich systémy, vybočení i přerušení (příkopy, palisády, žlábky) M 
- izometrické zahloubené objekty vně i uvnitř ohrazených ploch (zahloubené části objektů,  kůlové jámy i jamky po nadzemních stavbách a konstrukcích,…) M 
Vojenská ležení, tábory 
- liniové systémy opevnění se zahloubenými objekty (příkopy, palisády) a pův. nadzemními objekty různé konstrukce (valy, hradby) M,EO (EM)
- jednoduchá liniová zahloubená ohrazení (žlaby, příkopy) M (EO,EM)
- další zahl. objekty (kupř. výrobní) a předměty spojené s voj. areály M,DK (EO,EM)
Komunikace 
- cesty v rámci sídlištních i jiných areálů EO (EM,R,M)
- cesty s kamennou konstrukcí (dlažba) EM,R (EO)
- objekty skrze systémy opevnění spojené s cestami (brány, vstupy) EO,M 
Jeskyně, dutiny
- podpovrchové nezaplněné i částečně zaplněné objekty a prostory G,EO,T,R (EM,S)
Depoty, poklady
- koncentrace kovových materiálů i jednotlivé kovové předměty v rámci archeologických situací  DK (M)
Sakrální stavby, prvky architektury
- části objektů, pravoúhlé struktury s kamennou konstrukcí EO,EM,R (M)

GEOFYZIKÁLNÍ  METODY  PŘI  PRŮZKUMU KULTOVNÍCH AREÁLŮ  A  LOKALIT  JINÝCH  ČI  NEZNÁMÝCH  AKTIVIT
rondely, vojenská ležení, komunikace, jeskyně, depoty apod.

Magnetomerie  	(pravěk,RS,VS,NO)
- plošný i podrobný průzkum zahloubených lineárních objektů, příkopů, ohrazení, celých systémů opevnění i jejich přerušení a vstupů
- vyhledávání a rozlišení zahloubených objektů různých rozměrů
- prokázání a přesné rozlišení výrobních a teplotně namáhaných objektů 
- průzkum sakrálních staveb, pravoúhlých struktur  a dalších prvků architektury s cihlovou konstrukcí (kláštery, hrady, zámky) 
Geoelektrické odporové metody 	(pravěk,RS,VS,NO)
- vysledování a podrobný průzkum systémů opevnění s původní nadzemní částí, valů
- průzkum komunikací 
- vyhledávání podpovrchově nezaplněných objektů (jeskyně) a dalších dutých prostor 
- rozlišení a průzkum sakrálních staveb, pravoúhlých struktur  a dalších prvků architektury s kamennou konstrukcí (kláštery, hrady, zámky) 
Elektromagnetické metody a Radar 	(pravěk,RS,VS,NO)
- průzkum komunikací s kamennou konstrukcí 
- vyhledávání podpovrchově nezaplněných objektů (jeskyně) a dalších dutých prostor 
- rozlišení a průzkum sakrálních staveb, pravoúhlých struktur  a dalších prvků architektury s kamennou konstrukcí (kláštery, hrady, zámky) 
Gravimetrie a Geotermické metody 	(pravěk,VS,NO)
- vyhledávání podpovrchově nezaplněných objektů (jeskyně) a dalších dutých prostor 
Seismické metody 	(pravěk,VS,NO)
- vyhledávání podpovrchově nezaplněných větších objektů (jeskyně) a dalších dutých prostor
Detektor kovů 	(pravěk,RS,VS,NO)
-	vyhledávání kovových předmětů v archeologických situacích

Přehled geofyzikálních metod včetně hlavních oblastí jejich využití

Gravimetrie – sledování tíhového pole Země (geodézie, fyzika Země) a rozložení hmot s rozdílnými hustotami v zemské kůře (geologický průzkum, ložisková geologie), mikrogravimetrická měření (hornictví, archeologie)
Magnetometrie – sledování geomagnetického pole Země (fyzika Země), regionálních i lokálních poruch geomagnetického pole (geologický průzkum, inženýrská, strukturní i ložisková geologie, archeologie), laboratorní magnetometrická měření (paleomagnetický výzkum, archeomagnetický výzkum)
Radiometrie – sledování přirozené radioaktivity (geologický průzkum, inženýrská a ložisková geologie, hydrogeologie, ochrana životního prostředí, ojediněle archeologie), měření vzbuzených polí jaderného záření laboratorní radiometrická měření (geologický průzkum, ložisková geologie, hydrogeologie, hornictví, energetika)
Geotermické metody – sledování teplotního pole Země (fyzika Země) a lokálních poruch geotermického pole (strukturní geologie, vulkanologie, hydrogeologie, archeologie)
Geoelektrické metody – stejnosměrné metody pro sledování odporových a potenciálových změn (geologický průzkum, strukturní i ložisková geologie, ochrana životního prostředí, archeologie), elektrochemické metody (ložisková geologie),  elektromagnetické metody pro bezkontaktní sledování elektromagnetických polí (geologický průzkum, inženýrská, strukturní i ložisková geologie, ochrana životního prostředí, archeologie)
Seismické metody -  sledování průběhu uměle vyvolaných elastických vln (fyzika Země, strukturní geologie), reflexní seismika (geologický průzkum, inženýrská, strukturní i ložisková geologie), refrakční seismika (geologický průzkum, inženýrská a ložisková geologie, hornictví, ochrana životního prostředí, ojediněle archeologie)
Geofyzikální metody ve vrtech (geologický průzkum, hydrogeologie)
Aerogeofyzikální metody (geofyzikální průzkum, strukturní a ložisková geologie)

Zdroj: Křivánek (1)

1A  Magnetometrie

Magnetometrie měří magnetickou indukci (jednotky: Tesla, T). Magn. pole Země vzniká pravděpodobně pohyby v tekutém jádru Země. Magn. pole Země se mění v čase i prostoru. Ve Střední Evropě je ca. 45 000 nT (nanotesla), v polárních kruzích ca. 70 000 nT. Časové fluktuace zemské magn. pole závisí na aktivitách jádra Země, na aktivitě Slunce a na magn. bouřích v ionosféře, dále na materiálu zemské kůry a v detailním měřítku na přítomnosti magn. objektů. Magn. indukce je vektorová veličina (tzn. má velikost a směr). (Křížová 1998)

Princip protonového magnetometru a proč je výhodné používat gradientový režim

Protonový magnetometr (PM) se tak jmenuje proto, že k měření magn. pole využívá precese protonů. Protony (čili vodíková jádra v nějaké kapalině bohaté na vodík) se chovají jako maličké magn. dipóly. Tyto magnety se dočasně polarizují tím, že se vystaví působení silného magn. pole, generovaného budící cívkou. Když se polarizační proud vypne, protony se opět přizpůsobí vnějšímu magn. poli a generují v cívce malý signál, jehož frekvence je úměrná indukci tohoto magn. pole. Nevýhodou PM je, že měří pouze velikost a totálního vektoru (nelze měřit zvlášť vertikální a horizontální složku geomagnetického pole) a jeho prostorové a časové variace (ale většinou to stačí). Rozlišovací schopnost PM je asi 0,1 nT, absolutní přesnost kolem 1 nT. Registrace geomagnetického pole trvá na bodě několik vteřin. Prakticky je možné počítat s rychlostí až 5 bodů za minutu. Sonda s kapalinou mívá objem 0,5 l. (Karous - Gürtler - Nikl 1998; Křížová 1998)

Měření vertikálního gradientu indukce magn. pole je mnohdy výhodnější než měření magnetické indukce samotné. K vyhodnocovací jednotce se připojí nad sebou dvě sondy tak, aby mezi nimi byla pevná vzdálenost. Rozdíl obou naměřených údajů umožňuje vypočíst průměrný vertikální gradient. Gradientové (diferenciální) měření odstraňuje vliv časových variací magn. pole, odstraňuje vliv anomálií velkých rozměrů a lépe definuje mělčí zdroje (pro archeologii výhodné). (Křížová 1998, Mareš a kol. 1990)

Princip gradientového měření	Cesiový gradiometr (Vídeň)	

Vedle anomálií zemského magnetického pole (které chceme sledovat) se vyskytují i již zmíněné časové variace. Kromě delších variací, které nemají na archeologický výzkum vliv, existují kratší denní variace (cyklické změny v amplitudě 20 - 50 nT) a pulsace a mikropulsace (malé, rychlé změny s amplitudami o několika nT a periodou pod 10 minut). Tyto rušivé faktory leží v oblasti hodnot archeologických anomálií a je nutné je mít pod kontrolou. Jednou takovou možností, jak se vyhnout odchylce způsobené časovými variacemi, je právě gradientové měření. (Neubauer)
Senzory jsou řazeny nad sebou. Síla zemského magnetického pole se s narůstající vzdáleností snižuje. Spodní sonda "vidí" více archeologie než horní. Vytvořením diference se vyloučí časové variace, které  shodně registrují oba senzory. (Neubauer)

Atomové magnetometry

Měřící systém je založen na tzv. principu optického čerpaní (Optisch gepumpte Magnetometer =
Atomabsorptionsmagnetometer). Senzorem jsou plyny alkalických kovů, např. Rb, Ps a Cs (cesiový magnetometr), které mají jediný valenční elektron. Působením vnějšího magnetického pole dochází k přechodům elektronů na různé energetické hladiny, při nichž dochází k vyzařování mg. spinu elektronů, při čemž frekvence přechodu je závislá na velikosti totálního geomagnetického pole. Magnetometry jsou vysoce přesné (setiny nT), registrace je rychlá (ca. 10 hodnot / sek.) a ovlivnění časovými a prostorovými variacemi je malé. Jejich cena je vysoká. (Karous - Gürtler - Nikl 1998) Cesiový gradiometr na obr. je umístěn na nemagnetickém vozíku. Obě nad sebou umístěné sondy mají přesnost 0,05 nT, rychlost měření je 11 bodů / sek. Měří se v rastru 0,5 nebo 0,25 m, výkon se pohybuje kolem 0,8 ha / den resp. 64 000 bodů / den. (Neubauer)

Metoda terénního měření

V zaměřeném polygonu se vyměří rastr, který se označí nataženými lanky. Magnetometry na vozíku mohou mít i zabudovaný krokoměr. U nošených magnetometrů se úsekem prochází konstantní rychlostí. Pracovní tým musí být ohledán na kovové předměty. Je třeba dbát i na magnetické objekty (mobily, kreditní karty atd.). (Neubauer)

1B  Magnetická susceptibilita

Magnetická susceptibilita = poměr magnetizace k intenzitě magnetického pole. Je to poměr síly indukovaného magnetického pole k vnějšímu magnetickému poli. Je bez jednotky a označuje se κ (Kappa) nebo K. 
κ =	M	
	H	

M ... indukované pole [nT]
H ... magnetické pole [nT]
Pokud je susceptibilita vztahována k objemu (objemová magnetická susceptibilita) je označována χ (Chi = něm.) nebo X (SI jednotky na kg).

(Zdroj: Neubauer - ozn. hodnot se může být v Čechách trochu jiné)

Křivánek (1) uvádí u zdánlivé/objemové magnetické susceptibility κ [n.10-4 SI]

Velmi zhruba platí, že rostoucím množstvím feromagnetického materiálu (feromagnetického minerálu) roste i susceptibilita hornin (Mareš 1990).

Měření magnetické susceptibility zemin

V důsledků sídlištních procesů a jim odpovídajících fyzikálních, chemických a mikrobiálních změn v půdě dochází k oxidačně-redukčním procesům v železitých minerálech půdy a tím i ke změně jejich magn. susceptibility. Změna v takových případech bývá směrem k vyšším hodnotám. Největší nárůst nalézáme u hornin prošlých žárem, v půdě se zbytky mazanice, rozpadlých nádob či cihel, s pozůstatky po výrobě železa, se struskou a na požářištích. 
Jednou z příčin vzniku magnetických anomálií nad archeologickými objekty jsou právě diference v magnet. susceptibilitě výplní oproti magn. susceptibilitě podloží. Proč je přesto výhodné nespokojit se s magnetickým povrchovým průzkumem, ale zabývat se přímo měřením magnetické susceptibility? Oxidačně-redukční procesy v půdě probíhají neustále i při dnešním povrchu. Povrch tedy vykazuje vysokou susceptibilitu. Tím je dána jistá dolní mez pro umístění měřících čidel magnetometru, nemá-li susceptibilita povrchu země znehodnocovat informaci o hlubších vrstvách. Archeologicky hodnotné ovlivnění susceptibility navíc bývá často pozorovatelné jen v tenkých vrstvičkách, překrytých mocnými pokryvy (při magnetickém průzkumu nemusí být vůbec rozpoznány nebo mohou být chybně interpretovány). 
Při laboratorní měření odebranou zeminu sušíme a proséváme sítem. Předností je, že můžeme nashromáždit dostatečné množství zeminy i z velmi tenkých vrstev, a neexistuje ovlivnění jinými (mocnějšími) vrstvami, jako při polním měření. Z fyzikálních důvodů rovněž není vhodné, když je vzorek mokrý. Polní měření se provádí přikládáním příložného kapametru. (Frölich - Majer - Venclová 1998)

Příklad využití - Olomouc-Slavonín, hrotitý římský příkop

	Ornice má vyšší hodnotu magnetické susceptibility, podložní substrát má nižší. Pro přírodně zanesené objekty jsou typické vrstvy, pro uměle zanesené objekty jsou typické spíše chaoticky umístěné kumulace o různé susceptibilitě (podle toho jak "přišly na lopatu"). A označuje oblast v profilu, kde byla naměřena vysoká susceptibilita. Jedná se o vrstvu ornice, která byla při zahazování příkopu první na řadě. Teprve nad ní začínají vrstvy (B), které vznikly přírodním zanesením a vlivy splachů. Oblast A, ležící pod vrstvami B, dokazuje, že příkop byl částečně uměle zasypán a že se tím pádem jedná o římský příkop. (Majerova přednáška)	

1C  Paleomagnetický a archeomagnetický výzkum

Magnetický pól není na stálém místě, ale různě se stěhuje. Země se v minulosti i několikrát přepólovala (období: Brunhes, Matuyama, Gaus). Feromagnetické částice ukazují vždy určitým směrem. Pokud tedy určíme kam částice ukazují (deklinace - odchylka od horizontály, inklinace - odchylka od vertikály), můžeme výsledek zařadit do magnetické stratigrafie a tím nález datovat. Olduvai = "primitivní artefakty v asociaci se zemí, která ukazovala na jih". (Pokorný)

2    Geoelektrické metody

Elektrická odporová metoda byla první geofyzikální prospekční metodou, která byla použita v archeologii (asi R. J. C. Atkinson kolem 1946). 

Jednotky: el. proud I [A, Amper], el. napětí V nebo U [V, Volt], el. odpor R = U/I [Ω, Ohm]

Jako stejnosměrné metody označujeme ty geoelektrické metody, které zkoumají rozložení elektrického potenciálu nebo gradientu potenciálu stejnosměrného proudu. Nejrozšířenější metodou je metoda odporová. Při terénním měření zavádíme proudovými elektrodami A a B do země proud I, mezi měřícími elektrodami M a N měříme potenciálový rozdíl ΔV. Pokud se nemění rozestupy elektrod a s uspořádáním se pohybuje po profilu, hovoříme o odporovém profilování. Zůstává-li střed uspořádání elektrod na místě a mění se rozestup elektrod, hovoříme o vertikálním elektrickém sondování. Slouží zejména ke studiu horizontálně zvrstveného prostředí.
Elektromagnetické metody mají složitější teoretické základy. (Mareš a kol. 1990)

(pozn. v předešlém odstavci jsem zmínil ty metody, které jsou podle Haška - Měřínského (1991) pro archeologii důležité)

Princip stejnosměrných metod (Mareš a kol. 1990)

Ve všech stejnosměrných metodách je měřen potenciál nebo předněji potenciální rozdíl čili napětí ΔV mezi dvěma body. 
Zavedením umělého elektrického pole proudovými elektrodami A a B vznikne napětí ΔV mezi měřícími elektrodami M a N. Ze vzdálenosti elektrod, měřeného proudu I a napětí ΔV určíme pak měrný odpor homogenního prostředí. 
Nad nehomogenním prostředím naměříme také napětí ΔV při proudu I a formálně můžeme také určit jakýsi střední měrný odpor, odpovídající homogennímu materiálu prostředí, nad nímž bychom změřili stejným uspořádáním stejné napětí. Tomuto odporu říkáme zdánlivý měrný odpor  ρz  a platí pro něj tedy:
ρz = k	ΔV	 (Ω.m)	
	I		

kde k je tzv. konstanta uspořádání elektrod, závislá na jednotlivých vzdálenostech mezi nimi:

k =	2π	
	1	-	1	+	1	-	1	
	AM		BM		BN		AN	

(Zdroj: Mareš a kol. 1990)

Měření 

K měření se používají 4 elektrody (ocelkové trny) o různém zapojení. Pomocí proudových elektrod je vytvořeno napěťové pole ve tvaru polokoule (Neubauer). Pro příklad jedno z nejběžnějších zapojení:  Wennerovo uspořádání: proudová elektroda (A), měřící elektroda (M), měřící elektroda (N), proudová elektroda (B). Všechny elektrody jsou ve stejné vzdálenosti a uspořádání je symetrické. Bod zápisu se nachází uprostřed mezi měřícími elektrodami N a N. (Mareš 1990, Hašek - Měřínský 1991).

Wennerovo uspořádání elektrod (červeně)
(podle Hašek - Měřínský 1991)	

Podle Haška - Měřínského (1991) je pro archeologii výhodnější Schlumbergerovo uspořádání, které je podobné Wennerovu. Odlišuje se malou vzdáleností měřících elektrod M a N, takže se jedná o uspořádání gradientové (Mareš a kol. 1990). Vzdáleností proudových elektrod A a B se ovlivňuje hloubkový dosah, je zpravidla 5 i vícekrát větší než hloubka sledovaného rozhraní. Změna vzdálenosti se používá při v úvodu zmíněné metodě vertikálního elektrického sondování. (Hašek - Měřínský 1991) 
Aby se zabránilo hromadění elektrolytu na elektrodách, je možné pracovat se střídavým proudem (např. 50 Hz) (Neubauer). 

Elektromagnetické metody

Teoretickou bází je teorie elektromagnetických polí (Maxwell). Rozdělujeme metody na aktivní, které ovlivňují elektromagnetické pole a metody pasivní, které využívají stávající pole, které neovlivňují. Hašek - Měřínský (1991) zmiňují v archeologii metodu velmi dlouhých vln, která využívá elektromagnetického pole tvořené silnými navigačních vysílačkami - radiostanicemi (až z Anglie, Moskvy atd.). Patří tedy mezi pasivní metody. Metoda se uplatňuje se v omezené míře při zjišťování přípovrchových dutin (aj. nehomogenit) v horninovém masivu. Jako druhou metodu zmiňují dipolové elektromagnetické profilování (DEMP resp. DIP). Tato metoda má vlastní zdroj (patří mezi aktivní).
Specifickou metodou elektromagnetického sondování do malých hloubek je metoda využívající principu radaru ke zkoumání mělkých povrchových partií do hloubek nepřevyšujících jednotky, max. prvé desítky metrů, kterou označujeme jako geofyzikální radiolokační metodou GRL. Princip metody spočívá ve vysílání a zpětném přijmu velmi krátkého impulsu vysokofrekvenční energie a registraci času příchodu signálu (echa) odraženého od nehomogenit a rozhraní pod zemí. Rychlost šíření elektromagnetického signálu v zemi je řádově kolem 108 m s-1. (Mareš a kol. 1990)

3   Seismické metody

Jsou metody, založené na studiu uměle vyvolaných elastických vln. Tyto vlny se šíří od zdroje všemi směry a pronikají do hloubky. Tam se na rozhraní lomí a odrážejí a vracejí se k povrchu země, kde jsou zaznamenány jimi vyvolané kmity. Seismický průzkum používá řadu různým modifikací seismických metod odražených vln a metod lomených vln. Jednotlivé modifikace se od sebe liší způsobem vzbuzení seismických vln a způsobem příjmu atd. Seismické vlny jsou vyvolány odpálením výbušniny, údery (např. kladivo na litinovou podložku) nebo hydraulickými vibrátory. (Mareš a kol. 1990)

4   Gravimetrie

Gravimetrie je obor zkoumající tíhové pole Země na jejím povrchu nebo v blízkosti jejího povrchu. Studiem zemského tíhového pole lze získat představu jak o tvaru a rozměrech Země, tak o rozložení hmot s rozdílnými hustotami v zemské kůře, zejména v jejích nejsvrchnějších částech. V hodnotách tíhového zrychlení  g  jsou obsaženy účinky všech hmot zemského tělesa. Geometrický tvar Země, nerovnost jejího povrchu a její složení i geologická stavba způsobují, že tíhové zrychlení je na různých místech jejího povrchu různé. Nás především zajímají účinky nepravidelně rozložených hmot zejména v zemské kůře, které jsou v hodnotách tíhového zrychlení zastíněny účinky jiných faktorů. Abychom tíhové účinky nepravidelného rozložení hmot zdůraznili, používáme v užité geofyzice tíhové anomálie obecně definované jako rozdíl skutečného tíhového zrychlení (naměřeného na zemském povrchu) a jeho vypočtené teoretické hodnoty (teoretický referenční elipsoid, který má se Zemí totožné těžiště, celkovou hmotnost, osu i úhlovou rychlost rotace). Abychom mohli vypočítat anomálii tíhového zrychlení, musíme obě veličiny uvést na stejnou výškovou hladinu.
Tíhová měření jsou buď absolutní nebo relativní. Absolutní měření je měření, kdy hodnotu tíhového zrychlení g vypočítáváme přímo z naměřených údajů. Tyto měření jsou velmi náročná a provádějí je jen několik specializovaných laboratoří na světě. Užitá geofyzika používá relativní měření, které je mnohem snažší. Při relativním měření se zjišťují rozdíly tíhového zrychlení mezi jednotlivými měřičskými stanovišti (body). Známe-li hodnotu tíhového zrychlení g alespoň v jednom z těchto stanovišť, můžeme postupným přičítáním tíhových rozdílů vypočítat tíhová zrychlení na všech ostatních měřičských stanovištích. 
K relativnímu měření se používají gravimetry. U většiny typů těchto přístrojů srovnáváme zemskou tíži, což je síla, s jinou, s časem neproměnnou silou, jejíž velikost dovedeme změřit. Mechanické gravimetry jsou v podstatě velmi přesné váhy, jimiž zjišťujeme změny zemské tíže, která působí na jejich "závaží" konstantní hmotností. (Mareš a kol. 1990)

5 Dipólové elektromagnetické profilování (DEMP)

Dipólové elektromagnetické profilování (DEMP), nebo také dipólové induktivní profilování (DIP), je metoda, při které se měří zdánlivá vodivost země přístrojem zvaným konduktometr. Na rozdíl od jiných přístrojů pro měření elektrických vlastností země využívá konduktometr jevu elektromagnetické indukce, takže nepotřebuje vodivý kontakt se zemí a nevadí mu vysoký odpor povrchové vrstvy (písek, štěrk, asfalt). 
Metoda je založena na primárním elektromagnetickém poli, jehož zdrojem je magnetický dipól, realizovaný cívkou malých rozměrů, jíž protéká střídavý proud. Primární elektromagnetické pole indukuje v zemi malé vířivé proudy. Intenzita těchto proudů závisí na vodivosti materiálu a předmětů v místě měření. Měří se pak magnetické pole, tzv. sekundární pole, které tyto vířivé proudy způsobují. Kvadratická složka indukovaného magnetického pole je přímo úměrná vodivosti prostředí.
Zdánlivá vodivost země se udává v jednotkách milisiemens na metr [mS/m].
Měření konduktometrem je pohodlné a rychlé. Má výbornou prostorovou rozlišovací schopnost. Hodí se na vyhledávání podpovrchových nehomogenit. Hloubkový dosah přístroje závisí na vzdálenosti vysílacího a přijímacího dipólu. (Křížová 1998)

Použití geofyzikálních metod

Magnetometrie  

neopevněná i opevněná sídliště, hradiště, tvrziště, města apod.
- 	vyhledávání a rozlišení zahloubených objektů různých rozměrů; vysledování a podrobný průzkum liniových zahloubených objektů (příkopů, ohrazení, celých systémů opevnění vč. přerušení a bran)
- 	prokázání a rozlišení objektů s teplotně namáhanými (vypálenými) materiály

pohřebiště
- 	vyhledávání a rozlišení zahloubených hrobových jam; vysledování, prokázání a podrobný průzkum zahloubených obvodových příkopů nebo žlábků kolem zahloubených hrobových komor a mohyl
- 	prokázání, vyhledávání a rozlišení žárových objektů (jámy + vypálený materiál)
-	identifikace a rozlišení magnetických materiálů z výbavy i konstrukce hrobů 

výroba železa, sklárny, těžba surovin apod.
- 	prokázání a rozlišení objektů s výrazně teplotně namáhanými (vypálenými) materiály 
- 	vyhledávání, přesné rozlišení a vymezení rozsahu, počtu, rozměrů i orientace výrobních objektů na výrobu železa, skla, keramiky, atd. (pece). Vyhledávání, přesné rozlišení a vymezení rozsahu a počtu dalších objektů spojených s výrobou (odpadní haldy). 
- 	identifikace kovových předmětů
- 	identifikace novodobých navážek a terénních úprav v místech vytěžených lomů

rondely, vojenská ležení, komunikace, jeskyně, depoty
- 	plošný i podrobný průzkum zahloubených příkopů, ohrazení, včetně přerušení (vstupů)
- 	průzkum sakrálních staveb, pravoúhlých struktur a dalších prvků architektury s cihlovou konstrukcí (kláštery, hrady, zámky) 

Geoelektrické odporové metody 

neopevněná i opevněná sídliště, hradiště, tvrziště, města apod.
- 	vyhledávání a rozlišení objektů zděných a s kamennou konstrukcí
- 	vysledování a podrobný průzkum opevnění s pův. nadzemní částí u hradišť, měst atd.
- 	vyhledávání podpovrchově nezaplněných objektů a dutých prostor 
- 	rozlišení zahloubených objektů větších rozměrů

pohřebiště
- 	prokázání a podrobný průzkum mohyl s kamennou konstrukcí, kamenným pláštěm či hrobovou komorou
- 	vyhledávání podpovrchových zděných hrobek 
- 	ověření a průzkum zahloubených hrobů s kamenným obložením 

rondely, voj. ležení, komunikace, jeskyně, depoty
- 	vysledování a podrobný průzkum systémů opevnění s původní nadzemní částí a valů
- 	průzkum komunikací 
- 	vyhledávání podpovrchově nezaplněných objektů (jeskyně) a dutých prostor 
- 	rozlišení a průzkum sakrálních staveb, pravoúhlých struktur a dalších prvků architektury s kamennou konstrukcí (kláštery, hrady, zámky) 

výroba železa, sklárny, těžba surovin apod.
- 	vyhledávání a rozlišení zaniklých povrchově i podpovrchově těžených prostor
- 	vyhledávání podpovrchově částečně zaplněných objektů či dutých prostor důlních děl

Elektromagnetické metody

neopevněná i opevněná sídliště, hradiště, tvrziště, města apod.
- 	vyhledávání a rozlišení objektů zděných a s kamennou konstrukcí
- 	průzkum ve vícevrstevné složité archeologické situaci hradů a měst
-	průzkum komunikací s kamennou konstrukcí

pohřebiště
- 	prokázání a podrobný průzkum mohyl s kamennou konstrukcí, kamenným pláštěm či komorou 
- 	vyhledávání podpovrchových zděných hrobek s možným průzkumem i ve vícevrstevné složité archeologické situaci (kostely, kláštery, města)

výroba železa, sklárny, těžba surovin apod.
- 	vyhledávání a rozlišení zaniklých povrchově i podpovrchově těžených prostor 
- 	vyhledávání podpovrchově částečně zaplněných objektů či dutých prostor důlních děl

rondely, voj. ležení, komunikace, jeskyně, depoty
- 	vyhledávání podpovrchově nezaplněných objektů (jeskyně) a dalších dutých prostor 
- 	rozlišení a průzkum sakrálních staveb, pravoúhlých struktur a dalších prvků architektury s kamennou konstrukcí

Radar 

neopevněná i opevněná sídliště, hradiště, tvrziště, města apod.
- 	vyhledávání a rozlišení objektů zděných a s kamennou konstrukcí (i nezaplněných)
- 	prokázání a průzkum sídlištních objektů či reliéfu podloží ve vícevrstevné složité archeologické situaci  hradů a měst
- 	průzkum komunikací i terénních elevací s kam. konstrukcí 

pohřebiště
- 	vyhledávání, podrobný průzkum a vymezení podpovrchových zděných hrobek s efektivní možností průzkumu ve vícevrstevné složité archeologické situaci (kostely, města)
- 	průzkum mohyl s výraznou nadzemní částí, kamennou konstrukcí či očekávanou komorou

výroba železa, sklárny, těžba surovin apod.
- 	rozlišení zaniklých podpovrchově i hlubinně těžených prostor 
- 	vyhledávání podpovrchově zaplněných i nezaplněných prostor důlních děl
- 	prokázání nenarušeného reliéfu skalního podloží

rondely, voj. ležení, komunikace, jeskyně, depoty
- 	průzkum komunikací s kam. konstrukcí 
- 	vyhledávání podpovrchově nezaplněných objektů (jeskyně) a dalších dutých prostor 
- 	rozlišení a průzkum sakrálních staveb, pravoúhlých struktur a dalších prvků architektury s kamennou konstrukcí (kláštery, hrady)

Gravimetrie a Geotermické metody 

- 	vyhledávání podpovrchově nezaplněných objektů a dutých prostor (zděné hrobky, důlní díla, jeskyně)

Seismické metody 

neopevněná i opevněná sídliště, hradiště, tvrziště, města apod.
-	vyhledávání podpovrchově nezaplněných a narušených větších prostor, ev. průzkum reliéfu podloží ve vícevrstevných složitých situacích

pohřebiště
- 	průzkum rozsáhlejších zděných hrobek 

výroba železa, sklárny, těžba surovin apod.
- 	rozlišení zaniklých podpovrchově a především hlubinně těžených prostor 
- 	vyhledávání podpovrchově zaplněných/nezaplněných prostor důlních děl
- 	prokázání nenarušeného reliéfu skalního podloží a prostor bez těžby

rondely, voj. ležení, komunikace, jeskyně, depoty
- 	vyhledávání podpovrchově nezaplněných větších objektů (jeskyně) a dutých prostor

Detektor kovů 

- 	vyhledávání kovových předmětů

Radiometrie

- 	identifikace stop. radioaktivních prvků K,U,Th na výrobních areálech

Zdroj: Křivánek (1)

Literatura

-	Fröhlich, J. - Majer, A. - Venclová, N. 1998: Archeologická prospekce a průzkum měřením magnetické susceptibility zemin. In: Kouřil, P - Nekuda, R. - Unger, J.: Ve službách archeologie, Brno
-	Hašek, V. - Měřínský, Z. 1991: Geofyzikální metody v archeologii na Moravě, Brno
-	Karous, M - Gürtler, R - Nikl, P. 1988: Přesná detailní měření cesiovým magnetometrem pro detekci skrytých archeologických a jiných objektů. In: Kouřil, P - Nekuda, R. - Unger, J.: Ve službách archeologie, Brno
-	Křivánek, R. (1): Folie k přednáškám na stránkách ZČU
-	Křížová, J. 1998: Použití některých geofyzikálních přístrojů při archeologickém výzkumu. In: Kouřil, P - Nekuda, R. - Unger, J.: Ve službách archeologie, Brno
-	Mareš, S. a kol. 1990: Úvod do užité geofyziky, Praha
-	Neubauer, W.: Online-skriptum Vídeňské univerzity: Uebung Geophysikalische Prospektionsmethoden
-	Pokorný: Přednáška Environmentální archeologie z 15.10.2003

66. Letecká archeologie-Vymezení metody, základní pojmy.
	
Letecká archeologie bývá někdy zařazována do skupiny metod, které provádějí tzv. dálkový průzkum. Občas se v odborných kruzích diskutuje o tom, má-li být například analýza družicových snímků pro archeologické účely zahrnována pod pojem letecká archeologie, či zda je vhodné používat termín „dálkový průzkum pro archeologické účely“. 
Leteckou archeologií můžeme označit obor, jehož cílem je provádění plošného průzkumu krajiny z výšky, evidence nově získaných dat, dokumentace (snímkování) pohřbených i vizuálně zachovaných součástí kulturní krajiny a jejich další zpracování (mapování, analýza, interpretace) pro využití ve vědecké práci a ochraně kulturního dědictví. Vlastní letecký průzkum je za určitých okolností velmi efektivním (relativně rychlým, kvalitním, komplexním a nedestruktivním) způsobem získávání nových informací o pohřebných a na povrchu (v reliéfu) částečně zachovalých archeologických strukturách. Je třeba zdůraznit, že prameny, které jsou produktem letecké prospekce, jsou specifickým svědectvím o charakteru a distribuci aktivit člověka od pravěku do současnosti. Naprostá většina stop těchto aktivit nebude nikdy prozkoumána klasickým archeologickým  výkopem, a proto i práce s nimi má zvláštní charakter. 
Zatímco Crowford pracoval nejčastěji s kolmými snímky, používají se dnes většinou snímky pořizované z ruky, které poskytují šikmý pohled na odhalené objekty. Ten je pro lidské oko příjemnější a působí plastičtěji než ploché vertikální záběry. Techniku snímkování z ruky široce uplatňoval a rozvinul Angličan G. W. Allen, který ve třicátých letech prozkoumal a zdokumentoval širší okolí hrabství Oxfordshire.

•	Porostové (vegetační) příznaky-jejich podstata spočívá v tom, že všechny objekty zahloubené v minulosti pod zemský povrch (jako např. hrobové či zásobní jámy, příkopy, obydlí – zemnice) byly po svém vyřazení ze sféry živé kultury zaneseny druhotnou výplní (povodňové či erozní svahové hlíny, kulturní vrstva). Humózní komponenty obsažené v této výplni jsou příčinou toho, že její chemické složení – zejména díky obsahu fosfátů – je odlišné od okolního půdního podloží. V takovém prostředí se také déle drží voda, zejména nacházejí-li se tyto objekty v oblasti lehkých písčitých půd. Díky tomu se liší zbarvení, výška a hustota plodin rostoucích nad zahloubenými strukturami od okolní vegetace. Tento výsledný efekt se označuje termínem pozitivní porostový příznak. Naproti tomu se fyzicky dochované, avšak pohřbené pozůstatky, jako je staré zdivo či silnice, projevují negativními vegetačními příznaky, protože rostliny nad tímto druhem objektů nedosahují výšky okolní vegetace a dříve uzrávají: mají tedy již světlé zabarvení v době, kdy stejný druh plodiny v jejich okolí je ještě zelený. V obou případech jsou tyto rozdíly viditelné i ze země, ale jejich půdorysy, zvláště pokud se jedná o velké lineární útvary, nelze prakticky v celistvosti zaznamenat. 
Existence objektů (a to jak přirozených, tak antropogenních) skrytých pod zemí a zviditelněných rostlinami  byla poprvé rozpoznána již v 16. století („De Re Metallica“ – Georg Agricola).
•	Vyprahlostní příznaky-na stejném principu, avšak na souvisle zatravněných plochách, se ojediněle v období velkého sucha mohou objevit pod povrchem skryté archeologické objekty prostřednictvím tzv. vyprahlostních příznaků.
•	Stínové příznaky – jejich efekt spočívá v tom, že dlouhé stíny vrhané slunečními paprsky v časných ranních či pozdních odpoledních hodinách zvýrazňují nepatrné terénní reliéfy. Nejlepší výsledky byly touto metodou dosaženy při identifikaci zaniklých pravěkých a středověkých polí, římských silnic,  nízkých pohřební mohyl a zaniklých středověkých vesnic.
•	Půdní příznaky (přímé stopy zahloubených objektů) – princip spočívá v tom, že barva druhotné výplně pod povrchem skrytého objektu (jámy, příkopu, hrobu, zemnice) je obvykle tmavší, než je barva okolního podloží, a tento rozdíl může být zachycen pozorováním z letadla. Naproti tomu například dlouhodobě opakovanou orbou zničené zdivo opevnění či polní meze se projevuje světlejším odstínem. Tyto tzv. půdní  příznaky lze na povrchu polí pozorovat po většinu roku, nejlépe se ale projevují časně z jara a na podzim po dešti, a to na čerstvě zoraných a uvláčených polích.
•	Vlhkostní příznaky – ty se projevují díky rozdílnému obsahu vody v zaniklých podpovrchových objektech v období častých či dlouhotrvajících dešťů. Můžeme je zachytit v těch ročních obdobích, v nichž se ostatní typy příznaků projevují málo anebo vůbec. Někdy se také velice zřetelně objeví line starých mezí, středověkých polních záhonů či půdorysy tvrzišť v období jarních záplav, zejména ve fázi po zahájení ústupu vodního živlu. 
•	Sněžné příznaky - jsou založeny na podobném principu, který způsobuje zviditelnění objektů pomocí rostlinného pokryvu: organické komponenty ve výplních zahloubených objektů a poréznost těchto výplní jsou příčinou odlišné teploty, než jaké je v okolní rostlé půdě. Výsledkem této skutečnosti je, že tenká vrstva sněhu nad objekty skrytými pod povrchem taje rychleji než nad neporušeným terénem. Sníh v kombinaci s vhodnými světelnými podmínkami může velmi dobře zvýraznit například topografii pravěkých hradisek s jejich fortifikačními příkopy a valy, anebo členění pradávných polí.

68. Současné trendy, hlavní střediska letecké archeologie v Evropě, mezinárodní projekty

Základní vývojové trendy, institucionalizace
Období od konče 60. do počátku 90. let lze v historii letecké archeologie považovat v mnoha směrech za přelomové. Především dochází k široké instutucionalizaci letecké archeologie v zemi jejích vzniku, Velké Británii, tedy k faktickému společenskému uznání jejího významu. Postupně jsou zakládána specializovaná oddělení leteckého snímkování v rámci některých státních centrálních institucí. Z nich jsou nejdůležitější tzv. Královské komise na ochranu historických památek (RCHME-Anglie, FCAHMS-Skotsko, RCAHMW-Wales; vznikají r. 1908), v nichž postupně od poloviny 60. let vznikají Jednotky letecké fotografie (Air Photography Unit-APU). Nejdříve byla APU založena v Anglii (1965), později ve Skotsku (1976 – Edinburgh) a nakonec ve Walesu (1986). Úkolem nejdříve založené jednotky bylo zpočátku pouze provádění analýz kolmých snímků za účelem jejich využití v archeologii. Teprve v r. 1967 bylo zahájen praktický letecký průzkum a fotografická dokumentace. Dnes je letecké snímkování jedním ze dvou hlavních úkolů všech tří jednotek. Druhým úkolem Jednotek letecké fotografie v rámci Královských komisí na ochranu historických památek je správa archívů leteckých snímků (dříve Ústřední registr leteckých fotografií) 4 mil. snímků). 
Na universitních pracovištích se letecká archeologie přednáší na několika katedrách v rámci krajinné archeologie či historické geografie. Cambridge (Joseph v r. 1948 zakládá první katedru letecké fotografie v Británii) – let.arche. v kontextu dálkového průzkumu Zěmě a GIS; Glasgow – let.arch. spolu s geofyzikou.
Druhým výrazným prvkem ve vývoji let.arch. je, že v rámci uvedených institucí se začaly systematicky provádět krajinné projekty (např. Yorkshire Wolds, Thames Valley, Marches Uplands aj.), jenž jsou zahrnuty do programu mapování historické krajiny (tzv. National Mapping Pragramme). Tyto projekty mají za cíl vytvoření co nejkompletnější kartografické podoby viditelných reliktů historického vývoje studovaných krajinných celků.
Posledním významným prvkem ve vývoji letecké archeologie poslední let je bezpochyby fakt, že začíná docházet ke sdružování profesionálních i amatérských zájemců o tento obor. Vedle Rady pro britskou archeologii (DBA) je to především vědecká skupina pro archeologii (Aerial Archaeology Research Group – AARG) – je to nejvýznamnější profesní sdružení let.arch. v Evropě.

Mezinárodní projekt v rámci programu RAPHAEL (Evropská unie):
•	1994: 1. Mezinárodní konference o letecké archeologii na území střední Evropy (Kleinmachnow u Postupimi, Německo)
•	1997: Mezinárodní konference a zahájení putovní mezinárodní výstavy (Praha, NM)
o	Publikace katalogu a sborníku Ze vzduchu – obrazy našich dějin
•	1998: Letní výcvikový kurs letecké archeologie: Leszno, Polsko

70.  Aplikace dat dálkového průzkumu Země v archeologii

Dálkový průzkum (Země) zahrnuje způsoby, jimiž se získávají informace o jevech ukrytých na povrchu a pod povrchem země, a to z určité vzdálenosti, resp. bez přímého kontaktu s těmito jevy. Takovým způsobem může být jak fotografie či digitální snímek pořízený multispektrálním scannerem ze vzdálenosti stovek kilometrů prostřednictvím umělé družice, tak i obrazový výstup geofyzikálního průzkumu provedeného nejmodernějším cesiovým magnetometrem, případně data pořízená pomocí radaru těsně nad zemským povrchem. Termínu dálkový průzkum se začalo intenzivně používat v posledním desetiletí, což je výsledek velkého rozšíření moderních prospekčních technologií, u nichž jedním z průvodních znaků je digitální pořizování a zpracovávání dat. Je tedy obtížné rozhodnout, zda například identifikace reliéfně viditelných archeologických objektů dosažená z určité vzdálenosti pomocí vizuálního vjemu (jinými slovy bystrým okem pozorovatele), kupříkladu z vrcholu telegrafního sloupu či z protějšího svahu, je také dálkovým průzkumem, resp. „leteckou archeologií ze země“ Je dobré vědět, že zatímco v Evropě je mnohem běžnější používání pojmu letecká archeologie, v Americe je upřednostňován termín dálkový průzkum. 

71. Proces domestikace zvířat a rostlin. Počátky, hlavní principy, výsledky. Přirozený vývoj vegetace v holocénu.

Proces domestikace začal zřejmě probíhat už v mladším paleolitu (ochočení psa, lok. Palegaura /Irák/ 12. 11. tis. př. Kr. /kultura zarzien/), hlavně ale v období pozvolného nástupu neolitu v oblastech Předního východu v počátcích holocénu, zhruba před a kolem 10 tisíciletí př. Kr., kdy se formují druhy hospodářsky významných kulturních rostlin a domácích chovných zvířat (koza a ovce z Předního východu jako stádní, tedy k prvotní domestikaci nejvhodnější zvířata, skot možná i evropského původu, prase).

průběh domestikace – 
ovce-koza 9000 BP na Blízké Východě: nejprve byly loveni, poté zajímány do ohrad  morfologické změny
tzv. vtištění - v mladém věku považují tvora, který je s nimi za rodiče
autodomestikace – např. holubi
sociální parazitismus – např. sobi, parazit = člověk, po zajmutí – změny (psychologické – jsou krotčí), morfologické změny (změna velikosti, změna rohů), starověká plemena nejsou kontinuální do současnosti
domestikace – obrovský význam pro člověka, obrovská výhoda (usnadnění života) – transport, zemědělství (člověk se stal závislým na domestikovaných zvířatech)
domácí druhy a jejich předkové – viz. tabulka

PŘEHLED KULTURNÍCH ROSTLIN V PROSTORU A ČASE
mezolit: kotvice plovoucí, bez černý, líska, kopřiva dvoudomá, šťovíky
neolit: zemědělské systémy – cyklické zemědělství (divoká trávopolní soustava, žárové zem.); převládalo asi žárové zemědělství (otázka zda bylo praktikováno – nálezy obilek s příměsí plevele 20%); model divoké trávopolní soustavy – fungovalo na jednom místě velmi krátkou dobu (1-5 let)
Plodivost plodin: 	pšenice dvouzrnka (mnohem produktivnější)
			pšenice jednozrnka (spíše jako plevel)
			ječmen výceřadý, nahý
Pěstování směsi obilovin, ale spíše druhotné smíšení v arch. situaci
	pšenice špalda – spíše jako příměs, plevel 
	pšenice obecná – spíše jako příměs, občas
	oves – občas
	proso – uvádějí ho pouze někteří autoři, neprůkazné
luštěniny: hrách, čočka
textilní plodiny: konopí seté (ojedinělý nález, neprůkazné); kopřiva dvoudomá (otisky nití); len - ?
ovoce: sběr lísky, dřín (sporadicky), trnka, jabloň lesní (ojedinělé nálezy)
eneolit: zápřah dobytka  orba, stabilnější pole – zvětšení, zvýšení procenta zaplevelení obilnin
plodiny – moc se neliší od neolitu, více nálezů ječmene, jiné nálezy – proso (na 100%), žaludy, planá vinná réva, třešně, bez, merlík, lebeda, svízel přítula
doba bronzová: nárůst počtu obyvatel (do poloh dříve neosídlených), vyskytují se plodiny indikující kyselé neúrodné půdy; stabilní hrazená pole, trávopolní soustava (doba přílohu se zkracuje, vyčerpávání půdy, eroze, odvápnění, odlesnění; druhy se příliš nemění, výrazná role prosa, nárůst významu ječmene s pevně přirostlou puchou, pěstování pšenice špaldy v méně úrodných oblastech; příměsy: žito, oves; hrách, čočka, žito, bob; ostatní stejné; důkazy o pěstování konopí; merlík – náhražka obilnin u amerických indiánů; chmíří – 1. technická plodina (izolace)
halštat: význam pšenice upadá, klesá význam dvouzrnky, hodně teplomilných plevelů
latén: kulturní vliv římské říše (pěstování zeleniny); ovocnářství (u nás sběr planých ovocných druhů), vinařství; žito, oves setý, dvouřadý ječmen, pšenice; ostružiník, maliník, chybí doklady o pěstování ovoce
doba římská + stěhování národů: mnoho importů (rýže, fíky, olivy – u nás bez dokladů); počátek pěstování ovocných dřevin – vinná réva, slivoň, jablka, hrušky
ranný středověk: první písemné zmínky o plodinách (pěstování jablek, hrušek a broskví – Mikulčice); celer, kmín, zelí, chmelnice; štěpování ovocných dřevin

72.  Environmentální metody sloužící k rekonstrukci změn přírodního prostředí. Přehled.

Doklady z neživé přírody.
V kvartéru se setkáváme s řadou sedimentů, které indikují zcela určité prostředí: nánosy štěrkopísků, které dnes leží třeba na vrcholu kopce, jsou bezpečným dokladem, že zde kdysi tekla řeka; jejich složení, především valouny určitých charakteristických hornin, často dovolují určit, odkud řeka tekla. Polohy spraší, tj. okrově zbarvených vápnitých prachových hlín, jsou význačným produktem činnosti věru, které se tvořily ve velmi specifickém prostředí sprašových stepí za chladného kontinentálního podnebí. Jemný prachový vápenec – jezerní křída dokazuje existenci stojatých vod s kalcitrovním režimem, pramenné vápence (pěnovce, travertiny) se mohly usadit jen ve vápnitých mokřadech, kusy cizích hornin na místech,k kam se nemohly dostat přirozenou cestou, svědčí o činnosti člověka. Výpovědní hodnota půd vyplývá již z výčtu hlavních půdotvorných faktorů, což jsou: výchozí materiál (substrát), podnebí, organismy (zejména vegetace), poloha v terénu a čas, po který uvedené faktory mohly působit. Významná je i poloha hornin i půd v terénu: říční naplaveniny tvořící stupně různě vysoko nad současnou řekou (terasy) ukazují postupný vývoj údolního zářezu, čelní morény okraj bývalých ledovců apod.

PYLOVÁ ANALÝZA
- metoda stará 100 let
Pylová zrna – mikroskopické částečky (viditelná okem – smrk), samčí rozmnožovací buňka, produkovány ve velikém množství, cestují vzduchem (mají odolné pevné skořápky), zachovají se dlouho, podle konstrukce povrchu lze rozpoznat ze kterého druhu rostliny pochází, je výborný materiál ke studiu minulé vegetace
-	r. 1921 – práce Karla Rudolfa o Komořanském jezeru (souvislost s archeologickým výzkumem)
-	pylová zrna podléhají rozkladu (hlavně bakteriálnímu)
-	ideální prostředí – kde nežijí bakterie (zamokřené, trvale vyschlé) Ca prostředí + mokré, korozívní vrstvi bronzových předmětů; rašeliniště, jezera; 1 cm3 – 10 000 pylových zrn
-	základní pravidla odběru – bez kontaminace současných pylových zrn
-	určování pylových zrn – u nás 3500 druhů rostlin, určuje se 850 pylových typů; trávy – asi 200 druhů ale mají většinou stejná pylová zrna X obilniny – mají větší zrno oproti travám
-	jednoslovní latinský název = rod; dvouslovní lat. název = druh; jednoslovní + ae = čeleď; typ – skupina jednoslovných taxonů, které nelze rozlišit (rákos, chrastice)
-	pylový diagram – vzorek  laboratoř (odstraňování ostatní hmoty, použití různých kyselin – zrna jsou velmi odolná)  určování druhů pylů
Obrovský informační potenciál na teoretické úrovni.
-	tzv. sumární pylový diagram – spojení taxonů  zjednodušení: dřeviny, byliny, plevele
-	nutnost znalosti kontextu – krajiny, druh půdy; nutnost kvalitní interpretace pylového diagramu
Výsledky pylových analýz – spolupráce s archeology od r. 1920; Franz Firbas – stanovil celkový vývoj vegetace pro střední Evropu; dobu ledovou přežila bříze a borovice, z jihu přichází: líska, jilm, buk …
-	preborál – borobřezové háje
-	boreál – severské období, prudké oteplení (konec stepi + dřeviny		)
-	atlantik – vlhké období, smíšené doubravy (později i jedle, buk, smrkj
-	subboreál – pásmové lesy, doubravy, bučiny
Hory jsou ideálním prostředím pro zkoumání pylů. Dodnes 80 pyloanalitických výzkumů v Čechách a na Moravě; antropogení indikátory – pylové zrno se vztahem k činnosti člověka – primární (pylová zrna rostlin existují pouze díky člověku např. obiloviny), sekundární (vázané na člověka aniž by svou přítomností dokazovaly přítomnost člověka např. chmel, vinná réva)
metody – srovnávací, ontogenetická, paleontologická
-	informace o minulosti – interpretační aparát z kontextu nálezů
-	nálezový kontext – vrstevná souvislost, geografická situace lokality – zásadní moment = výšková zonalita 1) nížiny  (planární) 0 – 200 m 2) pahorkatiny  (		) 200 – 400m 3) podhorský  (submontánní) 4) horský (montání) 800 – 1200 m 5) supramontánní
ad 1) teplomilné doubravy (spraš, parahnědozemě)
ad 2) bukohabřiny, lipiny (hnědé lesní půdy)
ad 3) bučiny
ad 4) smrčiny
-	klimatogram – teplota X průměrné srážky
-	klimatodiagram – tzv. Walterův 1955: stupně °C – průměr teploty/měsíc – v 10kách stupňů X 20cítky mm srážek

ARCHEOZOOLOGIE
Obory: zoologie, anatomie, patologie, ekologie, zoogeografie, paleontologie, archeologie, etnografie, historie
předmět zkoumání: 95% kostí, tvrdé tkáně (ulity, lastury), měkké tkáně (led, bažiny…)
tafonomie – …(nasekané, spálené, ohlodané kosti..)
oblasti zájmu – domestikace, původ druhů, šíření, lovení X chov  ekologické i ekonomické interpretace
ekonomické interpretace – podíl lovné a chovné zvěře; věk poražených zvířat (za jakým účelem byly chovány – maso, mléko, zápřah); velikost
kultovní otázka – zvířecí pohřby (oběť, kult), eneolit – pohřbívání skotu po celé Evropě
ekologická stránka – interpretace původního životního prostředí na základě rozšíření určitých druhů vázané na určité přírodní podmínky
určování artefaktů – z kostí, zubů, parohů (hřebeny, šídla, brusle..)
obchodní styky, importy – mořské lastury (lze zjistit odkud pocházejí)
datace – různé druhy se k nám dostaly až v určité době (např. krocan po objevení Ameriky); počátek zemědělství (domácí druhy), doba římská (impérium  - ….), objevné cesty
metody porovnávání zastoupení jednotlivých druhů: 1) počet fragmentů 2) minimální počet jedinců 3) započtení určitých anatomických zón (které nejsou sériové např. dolní čelist) 4) hmotnost – zároveň objemové zastoupení (obsažená hmotnost zvířete)
kontaminace – transformace divokého druhu do druhu domácího, mohla proběhnou na jednom místě (šíření), nebo na více místech současně (prase, psi)
průběh domestikace – ovce-koza 9000 BP na Blízké Východě (nejprve byly loveni, poté zajímány do ohrad  morfologické změny
tzv. vtištění - v mladém věku považují tvora, který je s nimi za rodiče
autodomestikace – např. holubi
sociální parazitismus – např. sobi, parazit = člověk, po zajmutí – změny (psychologické – jsou krotčí), morfologické změny (změna velikosti, změna rohů), starověká plemena nejsou kontinuální do současnosti
domestikace – obrovský význam pro člověka, obrovská výhoda (usnadnění života) – transport, zemědělství (člověk se stal závislým na domestikovaných zvířatech)
domácí druhy a jejich předkové – viz. tabulka

ARCHEOBOTANIKA
Rostlinné zbytky v archeologických situacích. Makrozbytková analýza – archeobotanika v užším slova smyslu.
2 vůdčí směry – peleoetnobotanika (domestikace rostlin, šíření druhů v prostoru a čase), archeobotanika (důraz na ekologii)
Analýza makrozbytků (makrozbytky – větší než 0,2 mm)
3 typy souborů – paleobiocenózy (rašeliniště + semena rostlin z povrchu rašeliniště); tanabocenózy (směsy druhů – nerostli pohromadě ale ….); tafocenózy – (soubory vznikly hromaděním zbytků organismů – tafonomie)

Metodologie
Způsob získávání zbytků a jejich dochování: zuhelnatění (v odpadních jamách, pohřebiště, destrukce domů); nezuhelnatělé soubory (v odpadních jímkách, studnách, příkopech); vysušené soubory (jeskyně, stojící stavby /mazanice, klenební zásypy, krovy, roubení/)
speciální půdní podmínky  mineralizace, petrifikace, inkrustace kovy
Strategie při odběru vzorků:
-	totální odběr
-	pravidelný odběr (každý desátý sektor apod.)
-	pravděpodobnostní odběr (založení na zkoušce homogenity
-	vědomostní (záměrný odběr – na základě intuice)
-	nulový (nevzorkuje se¨)
Způsob odběru v terénu 
-	škrabka, ruce
Správné obaly – uhlíky X vzorky z vlhkého prostředí, velikost od 2 – 10 l., laboratoř  plavení, záznam okolností plavení; separace souboru; mokrá cesta – konzervace – práce za mokra; suchá cesta – po flotaci vysušíme  mikroskop; kontaminace – je třeba s ní počítat, někdy jí  nelze zabránit (kontaminace recentním materiálem)

73. Přehled hlavních datovacích  metod v archeologickém a environmentálním  výzkumu.

DATOVACÍ METODY

1)	relativní datování – srovnávám různé objekty či jevy, na základě počtu roků, dostáváme kalendářní datum, většinou neplatí obecně
•	geologická statigrafie - využívá princip superpozice; asociace – artefakty ve vrstvě datují danou vrstvu
•	typologická statigrafie – definována lidskými výtvory, v rámci se vyskytuje v jisté míře prolínání
•	klimatostratigrafie - promítá reakci přírody na změny klimatu, dnes se využívají hlubokomořský vrty s využitím informací O18 (izotopy kyslíku), závisí na množství odpařovaných molekul obsahujících O18, poměr O16 a O18
•	biostratigrafie: pracuje se statigrafií zbytků živých organizmů (např. pylový diagram, hmyz)
•	magnetostratigrafie: pracuje s inklinací a deklinací magnetického severního pólů jejich odchylkami k současnosti; geomagnetické změny: Brunhes, Matuayuma (docházá k přepólování)
•	tefrachronologie: (tefra = sopečný popel) analyzuje vrstvy popela usazeného po výbuchu sopky (každý je jedinečný), pokud známe datum výbuchu sopky…

2)	absolutní datování – pomocí fyzikálních a přírodovědných metod,
•	dendrochronologie - můžeme datovat s přesností na jeden rok, ovšem vyžaduje velké vzorky a vykazuje regionální rozdílnosti. Její princip spočívá v tom, že letokruhy některých dřevin jsou v různých létech různě silné v závislosti na klimatu. Určitý druh následnosti letokruhů je typický pro určité období; jestliže se období růstu dvou stromů alespoň částečně překrývá, lze sled jejich letokruhů na sebe navázat.
•	varvová chronologie - pracuje s jezerními sedimenty, stejný princip jako dendro. 
(podobně u analýz ledovcových sedimentů)
•	radiokrabonové datování - vychází z reakce dusíku s tvrdým gamazářením v horních vrstvách atmosféry, z dusíku se redukují 2 elektrony a vzniká uhlík, ten reaguje s kyslíkem a vzniká kysličník uhličitý ovšem se 14 elektrony, za určitou dobu atom opustí i dva přebytečné protony. Každá rostlina tak v sobě má poměr mezi C14 a C 16 tak jak jsou poměrně obsaženy v atmosféře. V okamžiku úmrtí živého organismu se C14 začíná rozpadat – 1/2t 14C= 5730 let. Objeveno 1949 Angličanem Libbym. Ovšem obsah C14 v atmosféře není s časem konstantní a tudíž se musí kalibrovat daty z dendra. Použitelné tak 30 - 40 000 let zpátky. 
•	akcelerátorová metoda - měří přímo obsah C14, stačí dokonce 1 obilka a je přesnější. Problém je s výběrem vzorků pro datování – ideálně kus dřeva, obilky, kost; nebrat vzorky v přítomnosti vápence, dávat do skla, nekouřit.
      Lze použít i další radioaktivní prvky. 
•	termoluminiscenční datování - zatím není tak přesná, pracuje s krystalickou mřížkou a množstvím elktronů v ní zachycených (při vypálení se tyto „hodiny“ nulují, vhodné pro keramiku), vzorek odebírat z vnitřku homogenních vrstev, dosah 100 tis. let. 
V keramice jsou obsaženy minerály, zvláště křemen, které akumulují termoluminiscenci (světelné záření zahřívaného materiálu a představuje uvolňování energie, zadržené elektrony uváznuvšími na krystalické mřížce minerálu). Jestliže se tato hlína vypálí nad 500°C, ztratí veškerou dosud nashromážděnou termoluminiscenci, takže proces její akumulace začíná od tohoto okamžiku znovu od nulové hodnoty. Toto nově narostlé množství se měří, při čemž se vzorek znovu zahřívá a termoluminscenční energie se uvolňuje. Změřená hodnota se dělí ročním přírůstkem termoluminiscence a obdrží se stáří keramické hmoty.
•	hydratační datování - využívá navazování molekul vody na pazour, čím víc, tím starší
•	datování kostí na základě poměru pravo- a levotočivých aminokyselin aspartových (dosah 20 000 let), značná nepřesnost, mnoho se nepoužívá. 

•	RADIOKARBONOVÉ DATOVÁNÍ-C14
Úvod
Radiokarbonová metoda spočívá v tom, že uhlík, který je hlavní součástí živých organismů má 3 izotopy: C(12)-hlavní stabilní izotop, C(13)-méně významný a méně stabilní a pak C(14)-radioaktivní izotop, který se rozpadá s poločasem rozpadu (=5730let) - to znamená:1/2 množství, obsaženého v tom vzorku se rozpadne za těch 5730let..pak dalši atd.

Tento izotop se vytváří působením kosmickeho záření ve svrchních vrstvách atmosféry. Dochazi zde k promíchání atmosféry, odtud se dostává na zemský povrch jako CO2. míchá se s normalním uhlíkem, na oxid uhličitý, který pak vdechují rostliny a přeměňují ho na svůj uhlík (fotosyntéza).-> z rostlin se C14 dostává i do všech (v tom poměru) živočichů. (potravinový řetězec). 

Dokud ty oragnismy žijí, mají tu danou koncentraci C14, která je charakteristická pro tu atmosféru a jiné organismy.., ale jakmile zemřou, nedoplňují si to množství C14 - a ten se začíná rozpadat. Jde o to, že se zjišťuje poměr toho stabilního izotopu C12, kterého je původní množství k tomu zbylému množství izotopu C14.
příklad:
C14 x C12
pův.množství 2g x 10g
za 5 700let 1g x 10g
za 11 400let 0.5g x 10g
-> tak se dá určit, kdy ten organismus zemřel->přestal vyměňovat C s atmosférou.

Postupem doby se ale ukázalo, že ta radiokarbonová data neodpovídají přesnému stáří-> a že dochází k odchylkám. Přišlo se na to, že množství radiokarbonu v ovzduší závisí na intenzitě zemského magnetického pole. Když bylo slabé, dopadalo větší množství kosmického záření->tzn. větší množství C14 x naopak silné pole: znamenalo stínění, menší množství kosmického záření - tudíž se vytvářelo menší množtví radiokarbonu. Tím se stalo, že ta původní C14 - data by musela být opravena. To se ale zdálo nepraktické, proto se zvolil jiný postup. A to: KALIBRACÍ DAT - kalibrační křivkou.

Takže to stáří se změří s přesností na 1 rok, dojde se ke kalibrační křivce a pak se podle ní ta data teprve opravují..

Vzorky pro C14 měření
musi obsahovat logicky relativně velké množství organické hmoty, která vznikla v minulosti (nejčastěji uhlíky z ohnišť, zuhelnatělý materiál, ale i nezuhelnatělý..jako např. u ledového muže z Hauslabjochu - Oetziho, to byly přímo části těla. Původně toho vzorku muselo být velké množství-cca 10,15-100 g, což bylo velmi obtížné sehnat. Postupně se ale zmenšovalo, díky používání různých zrychlovačů(akcelerátory)-to provádí jen 3-4 laboratoře na světě(je to velmi drahé). Dnes tedy stačí, když ten vzorek obsahuje mg uhlíku.

Výsledek z laboratoře
Z laboratoře dostanete výsledek o měření C14 v určité standardizované podobě. 
(př. GrN - 1324 - 2680+- 100 b.p.)
zleva: kód laboratoře, číslo vzorku, vlastní datum, b.p.-before present. Dodají vám tedy ta nekalibrovaná data.. ta se označují malými písmeny. Ale pozor! je zde dohoda mezi laboratořemi a uživateli: a to, že to datum se vztahuje vždy k roku 1950(existence radioarbonové metody). Proto si to číslo jednoduše vezmete a odečtete 1950. Tak to máme: v tomto případě: 2680-1950= 730+-100bc (+-100=chyba měření, b.c.-before christus), toto datum už můžeme začít kalibrovat. Kalibrace obecně nám to datum posouvá ještě zpátky do minulosti!, ovšem jde o to, jaké magnetické pole se tenkrát vyskytovalo: v NEOLITU se jde o 1000 let zpět, kdežto ve středověku naopak roky přičítáme.

Ten výsledek 730-+100 je s 68% pravděpodobností, tudíž výsledek toho měření bude ležet někde mezi lety: 830-630, kdybychom tu pravděpodobnost chtěli zvýšit na 95%, pak samozřejmě bude mezi lety: 930-530. A můžeme kalibrovat.

Jak kalibrovat data
Na kalibraci je nutné užít metodu, která je nezávislá na tom radiokarbonu -> nejlepší je metoda DENDROCHRONOLOGIE(počítání letokruhů). Zjednodušeně: př. 50letokruhů->cca před 50ti lety zasazený strom. př. cedry(Libanon), sekvoje(Amerika)-můžeme najít až 1000leté. A některé dnes žijící borovice osinaté(USA) začaly růst dokonce před několika 1000lety. Letokruhy mají charakteristickou šířku, a ta sekvence po sobě jdoucích letokruhů je pak charakteristická pro určité období. A to lze aplikovat na nálezy dřeva(př. u staveb). Ta období se sestavují. Takže v Evropě jsme asi tak někde v 6000B.C. (evropský neolit). Teoretická přesnost dendrochronologie je až na rok. Ovšem jsou tu i problémy, které je nutné brát v potaz - jako znovuužití dřeva na stavbu, rozdíl u těch letokruhů: střed stromu a okraj, sbíraní mrtvého dřeva, apod. ! Je nutné pracovat s celou řadou vzorků..

Vraťme se tedy k našemu příkladu. Víme, že je to tedy staré 2320 let, vzorek se změří radiokarbonovou metodou, určí se datum 1605bc, ve skutečnosti jsou o 715 let starší.

74. Půdy a sedimenty. Dynamika změn povrchu krajiny  v holocénu.

DYNAMIKA ZMĚN POVRCHU KRAJINY V HOLOCÉNU

Současný povrch je výsledkem dlouhodobých procesů. Vytvářen erozně akumulačními procesy. 
2 hlavní složky – stabilní prvky
		  - dynamické prvky
Jejich rozlišení je relativní a vztahuje se k času.
Stabilní sedimentační prostředí – pohoří, umístění říčních údolí
Dynamické sedimentační prostředí – říční údolí, delty, močály, prostředí písčitých dun, mořská pobřeží

Eroze 	- svahová	- vodní		- podle druhu materiálu (půdní)
- říční		- větrná
- mechanická
			- chemická
Akumulace – opak a přímý důsledek eroze

Vodní eroze: plošná, vertikální, laterální, zpětná

Říční terasy jsou výsledkem střídajících se erozních a akumulačních procesů. Divočící řeky (Váh) už téměř neexistují, mají aktivní koryta, lavice. Meandrující řeky mají výsep, jesep, mrtvá ramena.

Krajina se dělí na dvě hlavní komponenty: konstantní elementy a dynamické elementy. Jejich rozlišení je relativní a vztahuje se k času. Z pohledu holocenního období jsou konstantními ty elementy (prostředí), které potřebují ke změně statisíce až miliony let, např. pohoří, umístění říčních údolí a další prvky, které se během pozdního kvartéru podstatně nezměnily. Příkladem uveďme říční terasy spodního a středního pleistocénu, výplavové kužele nebo morény pleistocénních ledovců. 
K dynamickým elementům krajiny patří tak zvané dynamické sedimentační prostředí, kde procesy depozice a eroze sedimentů jsou relativně aktivní a nabízejí málo stability potřebné k tvorbě půd. V současnosti patří v evropském kontextu k dynamickým prostředím zejména říční údolí, delty, tzv. wetlands (močály), prostředí pískových dun a mořská pobřeží. Dynamické části krajiny jsou charakterizovány střídáním podmínek stability, depozice a eroze. Například dlouho stabilní niva se při velké povodni může náhle změnit a aktivní prostředí. 
Povrch krajiny byl utvářen především erozně akumulačními procesy, jejichž příčina spočívala v kombinaci geomorfologie, klimatických vlivů a v holocénu stále více i činností člověka. Archeologické prameny jsou vystaveny stejným vlivům jako okolní krajiny. Po zániku areálů aktivit je zachování nebo zničení jejich pozůstatků otázkou geomorfologických procesů – ve stabilním prostředí zůstanou vystaveny na povrchu, v erozním prostředí budou situace in sutu zničeny, v akumulačním prostředí pohřbeny půdou nebo jinými sedimenty. 
Eroze znamená odnos materiálu neboli snižování zemského povrchu. Probíhá na všech geomorfologických úrovních (od celých kontinentů nebo pohoří až po odnos půdy z malých částí zemského povrchu) a ovlivňuje utváření povrchu Země prakticky od okamžiku vzniku pevné kůry zemské. Mechanismy eroze jsou různé a jejich vzájemný podíl nebyl ještě zcela vyřešen. 
Akumulace je opakem a přímým důsledkem eroze, neboť erodovaný materiál se někde musí uložit; dochází k tomu tam, kde materiál dosáhne lokálně nejnižšího bodu, narazí na překážku nebo klesne unášecí sílo toku natolik, že není schopen nadále přenášet částice.
Eroze se dělí podle různých kriterií:
•	podle prostředí, ve kterém probíhá (např. svahová,  říční), 
•	způsobu, jakým probíhá (např. vodní, větrná, mechanická, chemická) 
•	druhu sedimentu, který je erodován (např. eroze půdy). 

Větrná eroze
Větrná (eolická) eroze je závislá na síle větru, váze, velikosti a tvaru horninových částic, které vítr přemisťuje, dále na expozici horninových částic na povrchu, na vlivu rostlinného krytu a vlivu živočichů a člověka. Uplatňuje se zejména v aridních (pouštních) a semiaridní podmínkách. V našem podnebném pásu má větrná eroze ve srovnání s erozí vodní celkem nepatrný význam.
Nejviditelnějším výsledkem větrné eroze jsou usazeniny vátých písků nebo-li písečné přesypy či duny. Usazovaly se zejména v pleistocénu. Existují doklady, že eolické pochody pokračovaly i v holocénu. Na lokalitě Kozly, okr. Mělník, překryla celkem nevelká vrstva vátého písku o mocnosti 10 cm jedno zmála sídlišť kultury se zvoncovitými poháry na našem území.
Na ztenčování půdního pokryvu větrná eroze zřejmě po celý pravěk ani raný středověk většího podílu neměla, a to pro malý rozsah jednotlivých polí a zapojený vegetační kryt. Naopak, v posledních padesáti letech, kdy byla po kolektivizaci zcelena pole, odstraněny meze a porost na nich působící jako přirozená protierozní ochrana odstraněn, se větrná eroze půdy stala problémem. 

Eroze a akumulace říčních údolí.
Vznik a utváření říčních údolí nastává účinkem proudící vody. Vodní erozi dělíme na erozi plošnou, vertikální, laterální a zpětnou. Plošná eroze znamená odnos materiálu z celé plochy údolí, nebo svahu. Vertikálně se zařezávají aktivní koryta vodního  toku, laterální  eroze znamená boční posun říčního koryta a zpětná eroze ústup říčního koryta (např. pod vodopádem) nebo strmého svahu vlivem eroze.
Nánosy sedimentů v nivě mohou být výsledkem staletého pravidelného nanášení za určitého klimatického režimu stejně tak jako výsledkem jediné prudké letní povodně způsobené třídenními přívalovými lijáky.
Říční údolí jsou v holocénu nejdynamičtějším sedimentačním prostředím které se stále mění. Z toho důvodu je archeologický záznam v ně obsažen velmi fragmentární. Přesto může být velmi cenná, neboť nivy mohou pod naakumulovaném materiálem skrývat cenné artefakty z organických materiálů, které se dobře zachovají ve vlhkém prostředí, a přírodní fakty, obsahující informace o vývoji vegetace, klimatických změnách, antropogenním ovlivnění povodí a podobně.
Pro tvorbu údolí je nejdůležitější poměr mezi sedimentací (akumulací) a odnosem (erozí) materiálu vyvolaných činností toku. Pokud převažuje akumulace, narůstají sedimenty, údolí se zarovnává. Pří převaze eroze se údolí zahlubuje. Pokud jsou oba procesy v rovnováze, niva se rozšiřuje boční erozí, která bývá mnohem rychlejší než eroze vertikální. Výsledkem střídajících se erozních a akumulačních procesů jsou říční terasy. Jsou tvořeny obvykle štěrkopísky různé zrnitosti a jsou stupňovitě vyvinuty v různých výškách nad řekou. Podle způsobu vzniku se dělí na akumulační a erozní, přičemž oba typy teras se mohou vyskytovat najednou ve stejném údolí.
Tvorba akumulační terasy probíhá ve dvou krocích. Nejprve vznikne v údolí laterální a vertikální akrecí (přirůstáním) silná vrstva sedimentů. Potom se řeka zařízne do sedimentů, údolí se prohloubí a zanechá původní povrch nivy jako povrch nově vzniklé terasy. V okamžiku, kdy řeka zastaví zařezávání, stabilizuje svůj tok na nižší úrovni. Laterálními pohyby meandrů eroduje starší sedimenty a vytváří novou úroveň nivy, která je oddělená od terasy strmým erozním svahem. jak řeka meandruje, eroduje starší údolní výplně a vytváří novou úroveň nivy.  Aby mohla řeka stejným způsobem vytvořit další terasu musí opět agradovat dostatečné množství sedimentů.
Povrch erozní terasy vznikne laterální erozí předcházejících starších sedimentů. Terasa se znovu tvoří ve dvou fázích. Nejdříve se říční koryto bočně pohybuje z jedné strany údolí na druhou a vymílá a zarovnává povrch. Migrující koryto zpravidla zanechává pouze tenkou vrstvu hrubozrnných sedimentů. Potom se řeka zařízne a vytvoří se terasový stupeň. V tomto případě řeka nedeponuje aluviální uloženiny v nivě a povrch terasy netvoří nanesené sedimenty, ale je utvářen erozí.
Sídliště všech kultur se zpravidla vyskytovala v bezprostřední blízkosti toku ať už v nivě či na přilehlých terasách. Proto se archeologické nálezy mohou vyskytovat jak na terasovém povrchu, tak v terasových výplních (akumulacích), pokud jsou terasové stupně mladší, než osídlení.
Výsledkem složitého holocenního geomorfologického vývoje je tedy podstatná ztráta informací o minulých sídelních aktivitách, ale i nebezpečí chybné interpretace jejich environmentálního kontextu. V tomto ohledu je skutečně nutné pečlivě ověřovat a zkoumat každou terénní situaci. 
Jedním z klíčových problémů práce v říčním údolí je určení a datování různých fází erozních a akumulačních procesů, které mají za následek „zmizení“ původní kulturní krajiny a stanovení rozsahu těchto změn. Stáří sedimentů je odhadováno zejména na základě radiokarbonových a dendrochronologických dat, nově také pomocí opticky stimulované luminiscence a paleomagnetického datování a také podle archeologických nálezů v sedimentech nebo na povrchu terasových stupňů.

75. Kvartér, trvání, členění, klimatické změny a jejich příčiny.

Dělení Holocénu

				Subatlantik	HOLOCÉN	
1000						
						
0						
						
-1000				Subboreál		

						
-3000						
				Atlantik		

						
						
-6000						
				Boreál		
-7000						
						
-8300				Preboreál		
				Mladší Dryas	Wisła / Würm	PLEISTOCÉN	
-9000							
				Alleröd (Interstadiál)			
-10000							
				Starší Dryas			
							
				Bölling (Interstadiál)			
-11000							
				Starý Dryas			

Dělení Kvartéru a Terciéru

Neozoikum, Kenozoilum	
Kvartér	Holocén	2	
	Pleistocén		
Terciér	Pliocén	>60	
	Miocén		
	Oligocén		
	Eocén		
	Paleocén		

	BC	severský kontinentální ledovec	alpský systém			rozdělení paleolitu	
	8						
		Viselské zalednění	Wisła	Würm			35/40	Ml. a P.	
								Střední	
	100								
	125	Eem	Eem (IG)	Riss/Würm (IG)					
		Saalské zalednění	Wartha	Riss					
									
			Intersaale (IG)						
	250		Saale						
	300						250		
		Holsteinské zalednění	Dömnitz (IG)					Starší	
			Fuhne						
									
			Holstein (IG)	Mindel/Riss (IG)					
									
		Elster	Elster	Mindel					
	600								
		Cromerské zalednění							
				Günz/Mindel (IG)		710 Brunhes		

				Günz					

									

Členění holocénu podle Firbase = preboreál, boreál, atlantik, subboreál a subatlantik  - jejich přibližné časové horizonty a základní charakteristika.

Teprve v kvartéru se vytvořilo geografické prostředí jak je známe v současnosti. Rozsah moří a kontinentů, ráz podnebí i reliéf krajiny jsou již srovnatelné s dnešním stavem, čemuž odpovídá i vývoj živé složky ekosystémů s druhy a společenstvy, které jsou blízké a postupně i totožné s dnešními.
Kvartérní rysy lze shrnout v následujících bodech:
-	Kvartér je nekratší a zároveň  nejmladší éra geologické historie, která začíná zhruba před 2 mil. let a dosud trvá (terciér 60 mil. let).
-	Vyznačuje se cyklickými výkyvy podnebí, které se výrazně projevují právě v naších šířkách, kde jejich nejvyšší a nejnižší průměrné teploty kolísají v rozmezí nejméně 10-12 °C. Studená období běžně nazýváme glaciály – doby ledové, teplé interglaciály – doby meziledové.
-	V glaciálech vznikají mocné ledové štíty pokrývající rozlehlé oblasti v severnějších pásmech Ameriky i Eurasie.
-	Důsledkem vazby obrovských mas vody v pevném ledu je glaciální pokles hladiny světových moří o 120-140 m a následné změny rozsahu a tvaru kontinentů.
-	Intenzivní působení exogenních sil – vody, ledu, mrazu a větru, vázané především na glaciály podstatně ovlivnilo současný reliéf krajiny.
-	Během kvartéru se vytvářejí současné ekosystémy, objevují se současné druhy rostlin i živočichů; vlivem podnebních výkyvů dochází k rozsáhlým migracím a změnám jejich areálů a k dalekosáhlým přesunům celých vegetačních pásem.

ČASNÝ GLACIÁL /eogalciál/
-	Studené výkyvy /stadiály/ (drsná kontinentální step)
-	Teplé výkyvy /interstadiály/ (černozemní  step /suchá území/; parková tajga /vlhčí území/)
o	černozemně, svahoviny
o	–1 - +3°C
o	200/400 mm
…………………………..
ústup stromů; soliflukce, půdní eroze
…………………………..
PLENIGLACIÁL
-	Sprašová step, výše kamenité hole a tundry
o	spraš; surové solemi bohaté půdy
o	–3 - -5°C
o	100-200 mm
……………………………
vznik přesypů
……………………………
POZDNÍ GLACIÁL
-	Teplé výkyvy /stadiály/ (světlí parková tajga /sosna, bříza, nástup dubu/)
-	Studené výkyvy /interstadiály/ (kontinentální step /mezické bylinné formace/)
o	svahoviny (počátek chemic. větrání)
o	+2 - -2°C
o	200/400 mm
……………………………
černozemě (lesní)
šíření lesa; lesostep
vápnité močály – pralouky
……………………………
INTERGLACIÁL
-	klimatické optimum; druhové optimum (zapojený les /pralouky, tajga/)
o	pedogeneze, hnědé půdy (chemické větrání)
o	8 – 12 °C
o	700 – 1000 mm

Nejlépe známe průběh posledního interglaciálu eemského (riss-würmského) 120 000 – 90 000 BP., který byl poměrně teplý, výrazně vlhký, svědčící šíření lesa nejen s borovicí a jedlí, ale i se silnou složkou listnatou (bříza, habr, líska, ale i dub, lípa) a tvorbě lesních půd. Archeologicky jde o mladší fázi středního paleolitu.

ZÁKLADNÍ CHARAKTERISTICKÁ KVARTÉRU
Střídání dob ledových a meziledových; ledovec – mocnost několik km; jevy: polygonální půdy – důsledek odtávání permafrostu – tzv. ledovéklíny; glaciál – chladno, sucho; 4 ledové doby – 4 úrovně morén a štěrkových teras: Würm, Riss, Mindel, Güns – toto má spíše historickou platnost; vývoj poznatků: perioda 100 000 let střídání teplých a studených období; příčiny glaciálních cyklů – astronomické cykly; MIS – hlavní vztažná soustava dneška

Fosilní záznam
-	pozůstatky druhů
-	areály druhů
-	graf v % prvky vázané na les, křoviny, prostranství
-	hledisko zastoupení jednotlivých druhů  charakter jednotlivých časových úseků

PŘÍČINY KLIMATICKÝCH ZMĚN V KVARTÉRU
Pravidelně se střídají odlišné klimatické podmínky (glaciál, interglaciál), od středního pleistocénu je kontinuální ledovec i u nás (nejsevernější část ČR, mocnost 3-4km); antropozoikum = čtvrtohory (obd. člověka); ke studiu přispívá řada disciplín  multidisciplinární charakter; doklad ledovce – ledovcové sedimenty; po 2 světové válce velký rozvoj kvartérních věd – vrty do mořského dna (izotopické složení O2 – odráží změny v objemu mořské vody; za poslední 2,5 mil. let se vystřídal 52 teplých a chladných období (oscilace); v období křídy – zvýšení hladiny moře -> zatopení velké části kontinentu; třetihory – kontinenty se i nadále vzdalují, globální klima se ochlazuje ->
 -oddělení J Ameriky od Antarktidy (otevření Beringovy úžiny způsobilo proudění chladného proudu), 
-náraz Indického subkontinetu (vyzdvižení Himalájí) – změny v prodění vzduchu, vysušení – poušť Gobi
-uzavření Panamské šíje vlivem sopečné činnosti – stočení teplého Golfského proudu k severu

Příčiny klimatických změn:
- dlouhodobé: terestrické příčiny - poloha kontinentů vůči pólů, změny v uspořádání kontinentů, změny   v nadmořské výšce
- střednědobé: oscilace I a II řádu:
terestrické příčiny: krátkodobé změny v rozpínání středooceánských hřbetů
1) Země při oběhu opisuje plášť kužele – 21. tis. (v zimě nejblíže ke Slunci)
2) změna náklonu zemské osy – cyklus 42. tis.
3) změna oběžné dráhy – 96. tis.
(Černé moře – nejspodnější vrstva sladkovodní sedimenty)
extraterestrické: změny v množství přijímané sluneční energie v souvislosti s pohybem Slunce a Měsíce
-krátkodobé: 
terestrické: vulkanické erupce (1991 erupce na Filipínách – velké množství vyvrženého materiálu – dlouho putuje, pak se usazuje – záznamy z ledovců)
změny magnetického pole Země
extraterestrické: změny  v množství vyzařované Sluneční energie – sluneční 
cykly (zaznamenáno v letokruzích  - C14, velká sluneční aktivita – silný sluneční vítr – málo C14) - sluneční skvrny

Periodizace holocénu:

starší 	-dryas		11 000 BC
-alleröd		10 000 
mladší 	-dryas		8 700 
-preboreál	8 300	

vstupní období holocénu po posledním chladném výkyvu pozdního glaciálu. Řídké tajgy houstnou a chladné stepy se díky oteplování a zvlhčování podnebí začínají zalesňovat (borovice, bříza), v suchých a teplých stepních oblastech se začínají tvořit černozemě. V archeologii přelom pozdního paleolitu a mezolitu
boreál		6 800 
první významné klimatické období plného holocénu, vyvíjející se z raně holocenního preboreálu. Směr vývoje podnebí pokračuje, až průměrná teplota a nakonec i vlhkost o něco převyšuje dnešní stav. Porosty s borovicí a břízou ustupují smíšeným doubravám, kde vedle dubu vystupují další listnaté stromy – jilm, lípa, jasan), na přechodech lesa a stepi se šíří líska, v horských polohách smrk. Ve výrazně teplých a suchých sprašových stepích  pokračuje vývoj černozemí. V archeologii mezolit, člověk ještě neovlivňuje krajinu.
starší  atlantik		5 500
mladší  atlantik		4 000
období označované jako „klimatické optimum“ s nástupem vlhkého oceánského podnebí a postupným oteplováním k průměrným teplotám až o 3° C vyšším a vlhkosti podstatně větší než dnes, s malými rozdíly mezi létem a zimou. Na povrchu spraší se tvoří půdy (černozemě). V nížinách se porosty smíšených doubrav (dub, jilm lípa) spojují do souvislých lesů, začíná i šíření buku a jedle, zároveň ale začíná zemědělské odlesňování: už před rokem 5000 před Kr. se začíná projevovat vliv obdělávání půdy a pastvy, začíná vznikat ornice, rodí se „kulturní step“, ve vegetaci se objevují kulturní rostliny a je provázející plevely. V jeskynních sedimentech se vlhké, pro obývání nepříznivé klima atlantiku projevuje tvorbou sintru. V archeologii mladší mezolit a počínající zemědělská civilizace v neolitu.

subboreál		2 500
sušší období s kolísavým kontinentálním podnebím, odlišným od předešlé fáze  ml. atlantiku a ohlašujícím počátek zhoršování klimatických podmínek. Pravěké osídlení však tehdy dosahuje své největší rozlohy a proniká i do horských poloh. Příroda je už silně poznamenána odlesněním a pastvou dobytka, tedy i silnou erozí půdy a tvorbou údolních niv. V lesích dosud nedotčených oblastí pokračuje šíření buku a v menší míře i jedle. V archeologii mladší a pozdní doba bronzová, starší část doby halštatské.
starší 	subatlantik	800/500 
mladší 	subatlantik	500/1200 BP 
poslední z klimatických fází holocénu, spojených ještě s pravěkem. Zhoršování podnebních podmínek ze subboreálu pokračuje, doubravy a bučiny začínají získávat půdu na úkor zemědělsky využívané plochy.

76.-79.Experimentální archeologie
ÚVOD 

EXPERIMENTÁLNÍ ARCHEOLOGIE

Experiment (vědecký):
-	metodické a plánovité vyvolání ….
-	operace, která má za cíl objevení určité zákonitosti (záležitosti) – od pasivního pozorování se liší tím, že zkoumané jevy jsou více nebo méně ovlivňovány činností člověka

Experimentální archeologie –( nevhodný termín – lépe: metoda – experiment v archeologii) není vědecká disciplina

Postup experimentu:
-	důležitá je výchozí situace – může být různá (domněnka, maketa, repliky, reálná situace)
-	nutná znalost problematiky
-	nezbytným znakem experimentu je opakování na základě stejných nebo modifikovaných podmínek
-	zajímá nás souhrn okolností za kterých děj probíhal – nemůže nám dát předmět samotný, nutnost experimentu
-	pokus přináší jen možnou alternativu, nemůže nám dát jednoznačný důkaz
-	i nezdařený pokus nemusí dokazovat, že to tak nebylo
-	jen jedno z hledisek, které je nutné brát v úvahu

Archeologický experiment zasahuje do širokého spektra činností (výrobní postupy, pohřební ryty) – ztěžuje dělení do skupin

Zprvu – výroba předmětů – Rus Semjonov – zjišťoval i pracovní stopy na předmětech

Historie experimentu:
-	18. století – výroba černé (zakuřované) keramiky
-	19. století – hudební nástroje (keltské, také v Dánsku – lury)
-	rozvoj experimentální výroby kamenných nástrojů
-	1893 – replika vikingské lodi (Gastad – Norsko) – účast 400stého výročí objevení Ameriky
-	metalurgické pokusy
-	1964 – Česko-polský pokus hutnění železa – výroba železného nože

STAVEBNÍ POKUS
	Poslední 10tiletí – vzrůst zájmu o sídlištích – hlubší poznání vesnického obydlí, struktury sídliště a celé zástavby.
	Odkryvy – většinou zájem o inventář (keramika – pomáhá k časovému zařazení), opomíjení zkoumání významu jednotlivých staveb. Lze zjistit experimentem, rekonstrukcí.
	Dnes často není čas na hlubší systematický výzkum.
Rekonstrukce – základem není „statická“ rekonstrukce (jen vybudování stavby) – důležitá je „dynamická“ rekonstrukce – základ pokusu, „řešení pravěku“

Březno (okres Louny):
-	2 slovanská obydlí
-	zemnice (polozemnice) – stavení zahloubená do země
-	zjišťuje se – technická obtížnost v té době
                       - minimální a optimální početnost pracovních sil                                                   
                       - spotřeba materiálu
                       - dobu výstavby v tehdejší době
-	nutné použití stejného stavebního materiálu, nástrojů, postupů
	
-	výchozí situace: konkrétní nalezený půdorys

Každá akce žádá náročnou přípravu:
a)	teoretická
b)	praktická – obstarávání typů dřevoopracujících nástrojů (užší typ železné sekery – starší slovanské období; teslice – s příčně postaveným břitem; dláto – známo …………; lžícovitý nebozez – znám z laténu; nástroj s týlními laloky – sekera); stavební materiál – dřevo (botanickým určením bylo dáno především tvrdé dřevo listnáčů, borovice, jedle – dostala se sem patrně z Krušných Hor) – objednáno ze severočeských závodů

Časně slovanský dům ze 6. století (výstavba 1981)
-	u Loun v SZ Čechách
-	2 hluboké nosníky, zaoblený tvar půdorysu, malé kůlové jamky podél půdorysu (oboje nasvědčuje pletení)
-	střecha dosedala až na zem
-	mazanice – jílovitá hlína smíchaná s vodou a plevami – nechá se odležet
-	v žádné stavbě nebyly nalezeny železné předměty )hřeby)
-	úzký vchod – odpovídá místu experimentu
-	(stížená situace – nedochovávají se organické zbytky – dřevo = vzácnost)
-	nejdůležitější místo stavby – krov – na hřeben kalenec (mazanice) v pruhu – proti zatékání
-	pokud jde o střechu – nejméně důkazů

Slovanská polozemnice z 9. století
-	4  kůly v rozích + 2 na jedné straně – patrně vchod, konstrukce na drážku – do stojných kůlů vydlabávány drážky – do nich části s čepy 
-	1. proveden výkop půdorysu, příprava dřeva (hlavně bukové)
-	stojné rohové kůly zakončené čepy – na ně nasazen věnec (v něm vydlabány čepy pro krokve krovu)
-	vchod širší
-	krov – neexistovaly stopy – volba mezi střechou valbovou (sklon ze všech stran) a střechou sedlovou – vytvořena dvoupláštová (nepravděpodobná pro tento typ stavby) – nůžkovitý krov
-	houžve
-	krov – navázána tyčovina, ta pokryta hliněným pláštěm (hřeben překrývá – zakrývá odvětrávací otvory) – na to zavěšen druhý krov. Krytina – sláma z žita
-	výsledky:
-	minimálně 2 lidi potřební na stavbu konstrukce, optimálně 3 (pravděpodobně nedbali na pracovní doby jako my)
-	doba výstavby – orientačně zhruba 3 týdny (zdržováno kulturními záležitostmi)
-	spotřeba materiálu – nejobjektivnější zjištění (veliká – na vypletení stěn jednoho domu – spotřebováno 1200 prutů – délka 180cm, ø1.5 – 2 cm)

TOPENÍ A OBÝVÁNÍ:
Spotřeba dřeva nám vysvětluje, proč nežijí větší skupiny spolu
Experiment pojat komplexně:
-	otázka? – jaké teploty mohlo být dosaženo v zimních měsících a jaká byla spotřeba dřeva?
-	experiment prováděn: 1982, 1983, 1984 – leden/únor – teploty (-5 - -9°C) 
-	spotřeba dřeva měřena na koše – za 17 dní – spotřeba 1.5 kubíku
-	měřena vlhkost, teplota – měřena venku a na dvou místech uvnitř – při mrazu dosaženo teploty 6 - 7°C, při intenzivním topení 7 - 14°C
-	v roce 1984 topeno v obou domech současně – v domě z 9. století (č.69) dosažena teplota až 21°C
-	problém s cirkulací kouře – obava: bude-li sněhová pokrývka větší, zhorší se cirkulace (neboť kouř odchází (u domu číslo 5) střechou – pod hřebenem. Nejvíce kouře – když se zatopilo, pak stoupl do výšky 1 – 1.2 metru. V tomto ohledu lepší dům číslo 5 – větší, hůře izolovaný – lépe odcházel kouř. Vše se snaží dostat pod kouřovou hladinu – u země.
-	spotřeba dřeva spočítána na 18 kubíků za rok – počítá se spíše se spotřebou na vaření – nevíme, jak se topilo (určitě ne tak, jako dneska)

Obývání:
-	konec jara (konec května/počátek června) – v příbytku z 9.století – malá rodina – rozpoznání vhodných míst pro různé úkony (zejména příprava stravy) a míst vhodných ke skladování potravin
-	základ tvořila cereální strava, maso spíše nárazově
-	otázka: doba přípravy jídel, drobné údržbářské práce
-	sledovali se: množství odpadků, opotřebení nástrojů
-	plocha – 9m2 – něco zabíralo spaní (2 lavice, větší na jižní straně) – zbude 7-7.5m2 – 1m2 zabírala pec (SZ roh)
-	vybavení: 2 vědra (obsah 16 litrů), 1 rotační mlýn na obilí (2 kameny: dolní = ležák, horní = běhoun, originál z Mikulčic – upraven Dr. Beranová), keramické nádobí (zásobnice,…………) dřevěné nářadí, 2 misky, …………., vahan (obdélníková nádoba vytesaná z kmene stromu), lopata, vidlice na sundávání věcí z ohně, 3 nože, 1 srp, 1 sekera, 1 teslice, 1 dláto, 6 ocílek, pazourky, plátěné pytlíky, kostěná jehla, lžičník, polenice – k zavěšení koření apod.
-	nebyla pracovní náplň pro muže – dělal tedy drobné údržbářské práce a pomáhal ženě (což by v 9. století nebylo možné)
-	ideové rozdělení příbytku – část mužská a část ženská (dělení podle pracovních úkonů); část lepší a část horší (dělení napříč – lepší část věnována kultu)
-	vařilo se v předpecním ohništi, v peci se jen peče. Rozněcování ohně – v předpecním ohništi
-	západní polovina – pracovní oblast ženy – logicky levá polovina muže (vchod – chrání příbytek)
-	odpočinek/spaní: vyhovovaly lavice (větší lavice – dospělí + tříleté dítě, menší lavice – 2 děti) – 2 dospělí, 3 děti (3, 8 a 13 let), stížnosti na bolest zad – tvrdá postel
-	rozněcování ohně (křesání – zachycení – přiložení k suché trávě – rozfoukání) lyrovité ocílky a pazourek, vykřesávání jiskry – velice snadné – důležité: zachycení (do choroše – musí se namáčet do močůvky nebo vařit, krájet, sušit; dřevený troud, látka, chomáčky od kořenů rostliny kopyto koňské) – používal se choroš a troud
-	mletí: pro jemnou mouku – buď malé dávky nebo opakované mletí – ztráta 4% - (spotřeba mouky na den – 13/4 kg) – doba 2 hodiny – příčiny: opotřebovanost originálního mlýnu (mlecí dráhy třeba narýhovat) a nezkušenost – jinak předpoklad 0.5 hodiny
-	vaření: neglazované keramické nádoby – obavy z propouštění (nepotvrdilo se – střep se nasákl, ale dál nepropouštěl) – během 10 minut se tekutina uvedla do varu. Keramické nádoby udrží teplotu i po odstavení z ohně (pokrm se dodělává), manipulace: vidlice apod.
-	nádoby: nejlépe vyhovoval třílitrový hrnec (sedmilitrový nebyl využit plně), nejčastěji použití litrových a třílitrových nádob.
-	počet nádob – stačí málo – maximálně 15 kusů 
-	pekly se placky: 2 způsoby – 
a)	rozpálený kámen – špatné výsledky
b)	v peci – pec měla mazanicovou podlážku, pec se rozpálí, vymete se oheň, vloží se placky, uzavře se a nechá se „pracovat“
-	 mytí nádobí pomocí trávy a vody
-	ostrv – rozvětvený kmínek na sušení nádob (etnografický pojem)
-	rozdělení příbytku – ideové – například – podlahou (část hliněná a část dřevěná), hřebenem
-	pravděpodobně okolo 5ti členné rodiny – obydlí vyhovovalo – nutno udržovat „pořádek“
-	stopy po ohni byly nepatrné – nálezy ohnišť tedy svědčí o dlouhodobějším  osídlení

Činnost mimo obydlí:
-	okolí pro neolit odhadnuto na 5 metrů (pracovní okolí) – při experimentu – jen u dvou stran (východ, jih) a pás (jeho šíře) nepřesáhl 2 metry

Literatura:
-	Bajburin, A. K. 1983: Žilišče v obrjadach i prestavlenijach vostočných slovjan, Leningrad
-	Bialeková, D. – Tirpáková, A. 1983: Prekazatelnost použivania řimskych mier pro zhotovovanie slovanskej keramiky, Slovenská archeologia XXXI, 121-147
-	Kravčenko, N. M. – Strunka, M. L. 1984: Rekonsrukcija iterieru slovanskovo žytla VIII-IX století, Archeolohija 45, 84-95
-	Marešová, K. 1980: Obsah a objem keramiky ze slovanského pohřebiště v Uherském Hradišti – Sadech, Časopis moravského muzea LXV, 33-46
-	Pleinerová, I. 1986: Březno: Experiments with building Old Slavic houses and living in them – Březno: pokus s výstavbou a obýváním staroslovanských domů, Památky archeologické LXXVII, 104-176
-	Pleinerová, I. – Neustupný, E. 1987: K otázce stravy ve staroslovanském období (experiment v Březně), Archeologické rozhledy XXXiX, 90-101, 117-119

MUZEA VE VOLNÉ PŘÍRODĚ (Freilickmuzeum, Open Air Muzeum):
-	někdy termín „skanzen“ – ze švédštiny – 1871 – první etnografické muzeum ve volné přírodě – 25 hektarů – v Šancích
-	skanzen – šance, opevnění – archeologický skanzen
-	experimentální střediska:
1)	zařízení, která vychází z experimentů – stavba i další činnosti (vypalování keramiky, ….)
2)	stavební základ tvoří rekonstrukce – statické + připojení experimentálních budov, řemesel
3)	ryze komerční charakter – používání moderních nástrojů
4)	české specifikum – mládežnické spolky (Altamira v Kosmonosech u Mladé Boleslavi) – předchůdce: pionýr – popularizační charakter – snaha o seznámení s archeologií zajímavější formou
-	nejstarší: 1776 – 1779 – první rekonstrukce stavby ve Schwetzingen – antický akvadukt – romantická ruina
-	1802 – brána kostela u Michelstadtu
-	1879 – dánský Sehested – stavba domu – z neolitu (přenesen do Ostende – Dánsko – zde dodnes) – ověřování co je možné vytvořit kamennými nástroji – výsledek se podobal dnešním domům – kritika tenkrát i dnes
-	Erkelenz – roubená studna z období lineární keramiky – důkaz, že v neolitu mohli stavět roubené stavby
-	1888 – 1890 – továrník Bally nechal renovovat park v Schönenwerd v kantonu Aargau – vznikla nákolní ves – 5 pletených domů – na desce (jakoby) nad vodou
-	1910 – eneolitická nákolní ves v Attersee – 3 domy nad vodou, první veřejné archeologické muzeum, finanční prostředky financoval stát – od roku 1913 chátrá – 1922 – prodáno mnichovské filmové společnosti – spáleno pro potřeby filmu
-	1913 – Saalburg – opevnění
-	konec 40. – 50. let – Kouřim – rekonstrukční pokus vybudování brány (Miloš Šolle) – dvojbrána z 9. století AD – kvalitní akce – dnes po ní není ani stopy
-	Unterhuldingen (Německo – Bodamsee) – 1922 – Muzeum německého pravěku – 3 sruby, 2 pletené domy; 1931 – skupina halštatských domů (na platformě nad vodou – archeolog Reinerth), 1938 – 1940 – nákolní eneolitická vesnice s palisádou – 6 domů – podle nálezů Sepplingen, Aichbühl – představa: stavby, které stály nad vodou – proto budovány platformy – dnes víme, že stály na břehu (cyklicky zaplavované oblasti)
-	Hoernes – kvalitní rekonstrukce
-	Oskar Paret
-	2. polovina 30. let – rozvoj těchto muzeí – hlavně v Německu
-	1936 – Lübeck – pozdní doba kamenná, halštatský dům – stržen, rekonstrukce s moderními prvky – mělo dokázat vyspělost tehdejší civilizace (stržen 1945/1946)
-	1938 – Mettnau – sídliště – střední doba kamenná – 14 oválných budov – předlohou Reinerthovi výzkumy z Tannstock, dům z mladší doby kamenné, stáj, až do roku 1952 (2 roky) – sloužil rodině
-	muzeum ve volné přírodě v Oerlinghausen (Vestfálsko) – 1936 – pod Reinerthovým vedením postaven germánský dvůr:  obytný prostor, kovárna, hrnčířská dílna – po válce strženy; 1960, 1961 – 8 dalších objektů – opět vedení -  Reinerth – zničeno požárem

Archeologie před druhou světovou válkou v Německu obracena pro nacionalistické cíle – měla dokázat vyspělost a nadřazenost germánských kmenů

Hans Reinerth
-	žákem Gustava Kossiny (profesor na berlínské univerzitě) – ve středu jeho zájmu – jen Germáni a jejich předkové – indogermáni. Silný nacinalistický náboj
-	rozpor mezi Kossinovou školou a polskými archeology
-	vydavatel třísvazkového díla: (?) Vorgesichte (Urgesichte?) der deutschen Stämme

Redukční výpal – bez přístupu oxidů – černá, šedivá keramika X oranžová – jen s přístupem kyslíku

Butser Ancient Farm (1972)
-	14 kilometrů
-	Pieter Reynolds – autor projektu, realizátor; klasický filolog – přešel na archeologii (zaměřen na dobu železnou)
-	keltská usedlost (ukázat vše)
-	na britských ostrovech je pro Kelty typický kruhový dům, v Irsku a Walesu – kruhový půdorys až do středověku
-	půda tam nebyla po staletí obdělávána – hnojena – vhodná k experimentu se zemědělstvím (v pravěku se s hnojením nepočítalo)
-	první stavba – kruhový dům z Maiden Castelu – vchod rámován fošnami – bytelnější – v roce 1987 musela být stržena – chátrala, usedala střecha
-	o areál je obrovský zájem – 1976 – zbudována přesná kopie
-	stavba největšího domu o Ø 13 metrů (8 metrů vysoká) podle nálezu z Pimperne – tato kopie – muzeum v přírodě. Pro tento velký dům bylo potřeba 200 stromů, 10 tun hlíny, 5 tun slámy, ohniště – dům nebyl zakouřen (ačkoli neměl odváděcí otvor)
-	ve středisku – chov dobytka – krátkonohý skot – cvičen v tahu, ovce – odpovídají stavbou těla archeologickým nálezům (z ostrovů ze severozápadní Anglie – Skotska) – podobné kozám – skáčou jako jeleni (vyskočí až do výšky 2 metrů), problém s koněm – keltský kůň byl malý – zde nahrazen poníkem, drůbež
-	1991 – jak výzkumný areál, tak muzeum v přírodě – muselo být zavřeno
-	Reynolds začal znovu od začátku o kus dál

Už v roce 1969 v muzeu v Avoncroftu – kruhový dům o Ø 8 metrů, kamenná zeď 80 centimetrů vysoká (dvojitá – ve vnitř vysypána hlínou) – stála bohužel jen 3 roky – stržena

West Stone Anglosaxon Village
-	Stenley West – výzkumy  v letech 19.. – 19..
-	5 polozemnic + 1 větší dům s podlahou na povrchu – přímo na základech objevených staveb
-	problémy výkladu polozahloubených budov – West tvrdí, že podlaha byla prkenná na úrovni povrchu – zahloubená část = sklep – byl by ale jen 30 – 40 centimetrů hluboký (nepravděpodobná interpretace) 
-	začleněno do přírodního parku
-	systematicky podporován městem

Museumsdorf Düppel
-	jižní část západní poloviny Berlína
-	v průběhu druhé světové války zde byla protiletecká obrana – bombardováno – bomby odkryly významné naleziště
-	od roku 1975 rekonstruováno
-	14 staveb
-	obrovský zájem a vůle pomoc – „u nás musíte platit, ale za to zde můžete zadarmo pracovat“
-	o osadě samotné – z počátku 12. století – opuštěna již v roce 1220 – krátkodobé osídlení – nedochází k překrývání půdorysů
-	chov domácích zvířat: prasete – snaha křížením dosáhnout středověkého prasete – zpětný chov – kartáčové osrstění na hřbetě)

TEXTILNÍ VÝROBA:
-	předení, tkaní (zejména vertikální stavy, destičky), barvení apod.
-	předení – visící přeslen – dřevěná tyčka – kroucení doleva – S, doprava – Z
-	tkaní: a) na rámu; b) na stavu – ikonograficky doložen vertikální )horizontální šlapací stav – až 12. století)
-	prošlup – otvor (mezi sudými a lichými), kterým se protahuje útek
-	nalezená závaží (v řadě) velmi přesně indikují velikost a polohu stavu (Dobev u Písku), v Německu – halštatské období – Riedenburg – 28 závaží mezi dvěma kolovými jamkami – asi boční kůly, Dalem – Dolní Sasko – raný středověk – obrovské stavy
-	tkaní na destičkách (dřevěné, kostěné – rozměr cca 5x5 centimetrů)
-	čtvercovité se zaoblenými rohy, většinou 4 otvory
-	oblíbené v raném středověku (končí v 15. století)
-	úzké, pevné pruhy – široké využití
-	nález – z 9. století – 52 destiček i s osnovou
-	destičky napnuté na ose – jejich otáčením vznikají prošlupy – jemným předmětem (jehlou) se protahuje útek
-	na vypálených hliněných destičkách (2 z Věstonic, 1 z Pavlova) Američanka  Soffer – otisky – pod mikroskopem – otisk lan, jemného tkaní – lze datovat do 25000 BP

Experimenty s výrobou textilu
-	předení, tkaní (i na tzv. okrouhlém stavu)
-	v našich podmínkách se textil zachovává jen velmi zřídka
-	vazby:
-	křížová/dnes – plátnová – osnova, útek
-	keprová – větvičkový ……
-	brokát – protkávaná kovová niť (u nás spíše z období Velké Moravy)
-	zda lze pracovat na replikách stavů, jak je to obtížné a kolik to zabere času…
Literatura:
-	Reynolds, P. J. 1979: Iron Age Farm. The Butser Experiment, London
-	von Müller, A. 1991: Museumdorf Düppel, Berlin
-	Kostelníková, M. 1972: Nejstarší doklady o lnářství v Čechách a na Moravě, studie AÚ ČSAV v Brně 4, Praha
-	Schlaboow, K. 1962: Gewebe und Gewand zur Bronzezeit, Neumünster
-	Archeologické rozhledy 1999/1 (mladý paleolit a otázky textilu)
-	Experimentelle Archäologie in Deutschland 1990, Olderburg (textil na str. 410 – 461) 

-	Rostlinná vlákna – různé části rostlin – u nás stonky (len, konopí, kopřivy)
-	Lanka – dřevěné nástroje na vymlacování
-	Vachle – kartáč na vachlování
-	živočišná vlákna – spodní
-	vlna: trhá se – rouno, stříhá se  - ovčácké nůžky, vlna se odmastí, poté se myká (zbavení …….)
-	barvy: žlutá – březové listí, červená – mervík, mořena barvířská, modrá – neví se dost dobře jak se získávala. Původní zbarvení tkaniny se v půdě může změnit
-	složitá otázka mořidla: kamenec, pravděpodobně i zkvašená moč

ARCHEOLOGICKÉ PARKY:
Eindhoven
-	vede Anneke Boonstra
-	výchovné, vzdělávací cíle, ale i rekreační

-	význam textilu: …
-	záměr: opatřování látek na oděvy, přikrývky, pásů apod.
-	vznik textilu: úzce spojen s košíkářstvím – princip stejný (osnova, útek) – zpracování nepředených vláken – variantou košíkářství

Eketorn – ostrov Oland – západní pobřeží Švédska

Lejre
-	Dánsko – 40 kilometrů od Kodaně – u obce Roskilde
-	1964 založeno – pedagog, archeolog amatér: Hans Ole Hansen
-	již v letech 1957 – 1962 – s pár lidmi – stavba neolitických domů a domů z doby železné (obec Allerslev)
-	historicko – archeologické výzkumné centrum
-	první stavěný dům – stavěn záměrně ke spálení (pro televizi) – poté chtěli zkoumat změny po požáru, ale televize budovu polila benzínem – nevhodné pro výzkum – jen zběžně
-	pozemek – zpočátku větší – dnes cca 25 hektarů – pronájem za symbolickou cenu (nic) na 100 let + XY dánských korun
-	kovárna, tkalcovská dílna, pece
-	kultovní místo
-	uprostřed: administrativní budova (vedle jezírka na kterém se lze plavit v monoxilech
-	prioritní zaměření na školní mládež

Beaune – Tailly
-	francouzské středisko v Burgundsku
-	2 neolitické domy – na základě nálezu v Charmoy – dlouhý půdorys (klasické 5ti kůlové schéma, 2 vchody, velice hrubě omítnut) – celkový vzhled velice pravděpodobný
-	vedle neolitických staveb – laténský dvorec, galská stavba – akcent na 1. polovinu 1. století BC
-	mezinárodní akce, konference apod.
-	vede Frére – Saulot

1. století BC – Galo – římské období – bitva u Alésie – Římané udělali proti-opevnění o délce cca 35 kilometrů – dvou-příkop, obranné věže

-	funum(?) – rekonstrukce svatyně
-	kultovní místo – u pramene
-	druidismus (zejména uctívání bohů vod apod.) – pokračoval i přes římské snahy o potlačení

Fenomén neolitického domu
-	první monumentální domovní architektura
-	od kultury lineární – pozdní vypíchaná
-	západně a severozápadně od nás – tzv. ressenská (rössenská) – v době pozdně vypíchané
-	pěti kůlový půdorys – 3 mohutné střední kůly + 2 co nesou krov
-	podélně byl dům rozdělen na 3 části – stavebně odlišené
-	u nás – orientace S – J, v Německu V –Z,
-	v jižní části sklad, střední část se považuje za obytnou, severní část – problém s interpretací – buď zásobárna nebo pokračování obytné části
-	v experimentálních střediscích – například Vally de l‘Aisne (Francie) – 1976 – 1985 – záměrně spálen; další ve Straubingu (Německo) – postaven jako exponát pro zemědělskou výstavu v roce 1989 (započat již v roce 1988) – strašná spousta lidí (cca 90), pracovalo se moderními nástroji, dodáno dřevo z jehličnanů, spotřebovalo se 8 kilometrů lana, má konstrukční chyby, ale odpovídají rozměry (délka, výška, proporce), odpovídá i sedlová střecha, zapálen vandaly – znovu se rekonstruuje 
-	délka až 40 metrů (průměr – 20 metrů)

Asparn an der Zaya( ?) – Rakousko
-	muzejně – pedagogické zaměření
-	v zámeckém parku 
-	2 paleolitické přístřešky – jeden dle nálezu: Ostrava – Příškovice
-	dům kultury lineární – dle nálezu: Kolín (Köln) – Lindenthal
-	celé zařízení – pravěký skanzen – končí dobou železnou
-	ukázky pohřebišť, řemesel
-	Franz Hamp – archeolog z Asparn

Erlighausen
-	budován ve třech etapách – 1. a 2. etapa – nacionální zaměření
-	1974 – třetí etapa
-	mladopaleolitický stan, mezolitické zahloubené období, rössenský dům (lichoběžníkový půdorys – 20x7,90 na jedné straně x 3,20 na druhé straně, střecha – sklon 45° - hřeben skloněný směrem dozadu – reakce na klimatické podmínky – menší strana většinou na sever – více exponovaná, má jednu vadu – kůly jsou předimenzované – stejně velké jako kůlové jamky, také poměrně velký počet lidí….)

Březno
-	dům v Březně - ze stejného období jako rössenský dům v Erlighausenu (4200 BC)
-	nejprve celková analýza půdorysu
-	exponovaná strana většinou zvýrazněna žlábkem
-	rozměry: 12,5 (s přesahy střechy – 15 metrů) x 4 metry (vpředu) a 3,20 vzadu
-	úhel snižování krovu = 6°
-	nebyl celý stavěn kamennými nástroji, ale veškeré stavební fáze jimi byly ozkoušeny
-	nejobtížnější – zasazení topůrka do kamenných nástrojů – dodnes nevíme, jak to doopravdy bylo
-	fošny – na ně signalizuje tenký žlábek – 300 kusů; teorie o palisádě – 500 kusů – proto nepravděpodobné
-	otázka výšky stěn – v Bylanech u Kutné Hory rekonstrukce zřícené stěny – 2 metry, druhý extrém: Francie – 140 centimetrů, v Březně zvolena výška stěny 160 centimetrů
-	kácení stromů v pravěku – ne u země – příčinou – teslice (jako motyka) – nedovoluje sekat u země
-	konce kůlů a fošen opalovány – konzervace částí jež přijdou do styku s půdou – docela možné, neboť v kůlových jamkách se často nachází uhlíky

-	i rekonstrukce životního prostředí
-	aspekt rekreační – komerční

v Německu u města Xanthen
-	na území bývalého římského města – Colonia Ulpia Triana z 1. století – rekonstrukce tohoto města
-	je cítit komerční zájem
-	současně s provozem parku tam probíhá archeologický výzkum
-	zakladatel města – Marcus Ulpius Trianus
-	postaveny i taverny – římské hospody, kde vaří jídla podle římských receptů
-	obnoveny i některé hry – orca: házení hracích kamenů do nádoby s úzkým hrdlem

Samara – Francie
-	otevřen v roce 1988
-	pravěké rekonstrukce (neolitický dům), protohistorické budovy, výstavní okrsek

Archeon – Holandsko
-	téměř 60 hektarů
-	otevřen v roce 1994
-	pravěk, časná doba dějinná – raný středověk, pozdní středověk
-	intenzivní pozornost věnována životnímu prostředí – tehdejší rostliny
-	záměr není jen komerční, ale samozřejmě se očekává návratnost vložených prostředků

Biskupin – Polsko
-	severně od Varšavy 
-	monumentální rekonstrukce pravěkého opevněného sídliště – hradiště ze starší doby železné
-	oválný tvar – 215x260 metrů
-	monumentální opevnění – výška valu – 6 metrů – okružní ulice z dřevěných fošen, 16 příčných ulic – těsně lemovány domy (asi 100 domů – těsně vedle sebe)
-	postaveno na místě nálezu původního sídliště – zachovaly se spodní části domů, vrata
-	výzkum již v letech 1934 – 1939 – přerušeno válkou (něco vykopali i SS) – po válce (od roku 1946) se pokračuje s výkopy i rekonstrukcemi
-	archeologové: Kostrzewski, Rajewski
-	vysoký stupeň zachování archeologických nálezů

Praha
-	pozemky botanické zahrady v Tróji (ne Mazurská (?))
-	v roce 1996
-	palisádové opevnění – kultovní okrsek – stále torzo
-	dobové porosty

Jorvik Viking Centre
-	čistě komerční – po vzoru Disneylandu
-	oživeno figurami, vůněmi
-	archeolog Addyman

ARC – Archaeological Resource  Centre

Textil – výrobní odvětví – 

KERAMIKA:
-	přeměna materiálů pomocí vysoké teploty – obory pyrotechnologické (též metalurgie, sklářství, výroba vápna)
-	název – podle hrnčířského okrsku u Athén 
-	Výzkum:
-	povrchové pozorování – sleduje se modelace, odhaduje se teplota výpalu
-	chemické – složení hlíny 
-	základní surovina – hlína (sedimentované materiály)
-	hlína mastná – málo žáruvzdorná
-	hlína vápenatá (například: spraš, cihlářské žlutky) – málo žáruvzdorné
-	hlína ostrá (křemitá) – méně plastická, více žáruvzdorná
-	Hlína:
-	třídí se (roztloukáním, proséváním,…) – úvahy o používaném nářadí
-	žumpuje se, zimuje – ukládá se do jam
-	může se plavit
-	ostří se – křemičitý písek, drcené mušle, tuha apod. – zvyšuje žáruvzdornost, snižuje propustnost, používají se i organické příměsi
-	hněte se
-	→ předchází vlastní modelaci
-	úprava keramické hlíny – složitý proces: roztloukání hrudek hlíny – hlína se dá zimovat/žumpovat (hlína se rozpadne) – pro získání jemného střepu se hlína vyplavuje. Ostření: do mastné hlíny (jílovitá) se přidává struska, tuha, drcené mušle, keramika – zvyšuje se ohnivzdornost a nepropustnost, někdy se přidávají i organické látky. Hnětení: hněte se jako těsto (aby byla co nejvíce plastická)
-	modelace/tváření:
-	v ruce
-	na kruhu
-	Stavba nádob:
-	většinou odspoda a ne naráz  (teorie: zásobnice – dno až nakonec – za pomoci otvoru ve stěně zásobnice)
-	pravěká keramika – modelace v ruce
-	promačkávání – volné hnětení
-	stavění z válečků – většina neolitické keramiky:
-	spirálové prstence
-	kruhové prstence
-	ve tvarovacích miskách – do negativní či pozitivní podoby (formy)
-	modelace na kruhu – vytažení podoby odstředivou silou – je třeba víc jak 100 otáček za minutu
-	pravidelnější tvar
-	otisk podložky na dně
-	někdy: 
-	stopy po seříznutí z kruhu
-	vodorovné drážky
-	Úprava povrchu:
-	úvahy o nástrojích na zarovnávání nerovností
-	hlazení: pokud střep není úplně zavadlý
-	leštění: 
-	stupeň zaschlosti může být vyšší
-	oblázkem
-	zvyšuje se nepropustnost a vypuzuje vlhkost
-	drsnění:
-	například: pozdní eneolit – slámování; celá doba bronzová – prstování
-	aby nádoba neklouzala, většinou na větších nádobách
-	Výpal:
-	otevřené ohniště
-	v jámě
-	v milíři
-	v peci

-	Zdobení:
-	ještě před výpalem
-	rytí – již u lineární keramiky
-	vřezávání – hlubší ornament
-	kolkování – za pomoci razidla
-	vlešťování – typické pro halštat
-	nalepování – hrubá, užitková keramika – lišty – z praktického důvodu
-	malování – výjimečné
-	pokrývání jemnou vrstvou – engoba (jemně proplavená hlína)
-	než dojde k výpalu, musí být nádoba dokonale vysušena. Proces sušení není krátkodobou záležitostí
-	při pálení se ztrácí chemicky vázaná voda (cca okolo 450°C) – pokud k tomu dojde rychle, mohou nádoby popraskat; nad 500°C - …….; pravěká keramika – 700 – 800°C, 800 – 900°C = tvrdé vypálení
-	Oxidační vypálení:
-	ostré pálení – za přístupu vzduchu
-	oranžová až červená keramika
-	redukční výpal:
-	tlumený přívod vzduchu
-	přidává se tráva apod.
-	šedá až černá keramika
-	pec – může být i domácí pec bez sopouchu
-	Pec hrnčířská:
-	horizontální – neolit
-	vertikální – dvoukomorová (roštová dvoukomorová – už od eneolitu)
-	vzestup teploty i ochladnutí musí být postupné
-	existuje i technická keramika – musí být vysoce žáruvzdorná – již v eneolitu – slévačské kyblíky
-	někdy i keramické podložky hrnčířských kruhů
-	cihlářství – sušené cihly
-	výroba střešní krytiny, od středověku – kachlářství – kachle

Pokusy: 
-	řada pokusů se týká těsta – zejména otázky ostřiva
-	způsob stavby nádoby
-	pokusy na typy vypalovacích zařízení – otázka: na kolik jsou tato zařízení funkční
-	Milan Lička – výzkumy
-	Jaroslav Kovárník – moravský badatel – seriózní pokusy s keramikou
-	sopouch otvor na odvod kouře – nemusí být vždy

Březno:
-	stavba vertikální pece podle slovenského nálezu z Nitry
-	problém roštu
-	průměr – asi 1,5 metru, síla stěny 15 – 20 centimetrů
-	umístěna na kraji svahu – vhodné pro průtah
-	plamen není uvnitř pece – oheň rozděláván před pecí
-	otázka přístřešku – v pravěku asi nebyly – ale v Březně vybudován pro ochranu před počasím a tak

METALURGICKÉ POKUSY:
-	chemie, metalurgie, archeologie
-	získávání kovů z rud
-	nejvýznamnější pyrotechnologická metoda
-	úplná změna substance
-	tó metallon – tó ergon
-	ruda je sloučenina kovu s uhlíkem, velmi často s přísadami
-	redukce rudy uhlíkem za vysokých teplot
-	pražení = úprava za tepla a přístupu vzduchu
-	500 – 1200°C – převážně plynem (reduktantem) – z pálení dřevěného uhlí – odstraňuje z rudy kyslík
-	MO + CO = M (kov) + CO2
-	v nejstarší metalurgii – kov v tekutém stavu, pak také těstovitový stav
-	měď – nejstarší …… kov – nálezy i v přírodním stavu
-	obrovský skok – vůbec vznik metalurgie
-	ruda se tavila v jámové peci (výheň) – jáma- do ní dřevěné uhlí – ruda vkládána někdy v kelímcích
-	zlato – rudu nemá – přírodní slitina – není čisté – často se stříbrem

slévačství, kovolitectví, neželezné kovářství
-	tváření roztaveného kovu odléváním do forem
-	slitina – tuh…..
-	dózované(?) slitiny – přesně dané poměry
-	jsou analyzovány
-	odlívali – čistý kov se taví při vyšších teplotách – zásobnice písku, hliněných forem, kokie (jednodílné a vícedílné), ztracená forma

-	Německo – pokus s kovovou formou – Drescher
-	pokusy odlévání v písku
-	Fasnach – Zürich

rudy kysličníkovité, karbonáty
–	hranice spodní vody – čistý kov
cementové pásmo

Tavení:
-	v jamách (lokalita Wadí Timna(?))
-	pec
-	šachovitá pec

Dmychání:
-	pece měly přirozený tah
-	často se podporovalo dmychavkou

Lití:
-	do hliněných forem, kokil(?) (ale i bronzové)

ZEMĚDĚLSTVÍ: 
-	chov dobytka
-	pěstování zemědělských kulturních rostlin
-	Kolínský pokus – Lünning
-	Dr. Beranová
-	pokusy s nástroji, orbou, skladováním
-	v Lejre – dřevěné rádlo (oradlo) ve volském zápřahu
-	sklizeň – nad polovinou délky klasu
-	skladování – pokus v Březně – zásobní slovanská skladovací jáma – vysušeno vypalováním a vystláno slámou, důležité: nepřístupnost vzduchu

Vědecký experiment:
Exp. arch. je jen metoda, která slouží archeologii, není to vědecký obor (stejně jako arch. letecká, podmořská apod.)
- je to nástroj přírodních věd, ale lze ho použít i v humanitních vědách
- metodické a plánovité vyvolání různých poměrů a okolností, které má za cíl objevení  určité okolnosti
- akt pozorování, kdy je nutné se včlenit do sledu příčin a účinků, které  experimentátor ovládá, neboť je promyšleně sestavil a vzniklé důsledky
- operace, která má za cíl objevení určité zákonitosti, liší se od pouhého pozorování, které je veskrze pasivní
výchozí situace
- výběr jevu a izolace od souvislostí, které nejsou z hlediska ?? podstatné
- může mít různé podoby (myšlenkový záměr, repliky, modely, makety)
- opakovatelnost (možnost opakování za stejných podmínek nebo modifikovaných podle   výsledků, kterých již bylo dosaženo
- zajímáme se o soubor okolností o nichž nalezený předmět nemůže vypovídat
- cílem není dosáhnout ideálního stavu, ale ověřit hypotézu
- stavba je hmatatelným ověřením hypotézy a navíc je modelem předvádění
- předvádění nemá s experimentem co dělat, ale jsou i vyjímky. např. skanzeny, mládežnické skupiny (vyrábějí keramiku, melou obilí)
- i když jsou převáděné akce kvalitní, jejich činnost není dokumentována takže se to nedá opakovat
archeologický experiment
- zasahuje do širokého spektra jevů a činností
- začaly se dělat už velmi dávno
- 18. stol. Wroclaw – pokus o černou keramiku
	Anglie – pokus o keltské hudební nástroje
- 19. stol. Dánsko  - hudební nástroje lury
	Norsko – vyplouvá replika Vikingksé lodi přes Atlantik

pokusy s nástroji
- pokusy s výrobou, využitím, funkcí
Rus S. A. Samjonov
- jeli účel nástroje znám, zkoumáme jeho vlastnosti, objektivnost
- je třeba zvážit časovou prodlevu (manuální zručnost pravěkého a dnešního člověka)
- je-li účel neznám budeme se snažit najít účel podle funkce
- úspěšný pokus ještě nepotvrzuje hypotézu a naopak
- experiment neprokazuje jestli se určité věci dělali určitým způsobem
- progresivní metoda, ale není to jedinné kritérium, pozorovaného jevu
- mohou se týkat, všech možných činností, které je leckdy možné oddělit jednu od druhé; 1964 česko-polský experiment, replika železářských pecí ...

i když je rekonstrukce dobrá, může být špatný proces (protože třeba chybí dobová dokumentace) 

Technologické experimenty
= jsou dobře podložené externí dokumentací, ale jsou limitovány časem, mírou obtížnosti a dosažením potřebné teploty (v metalurgii)
= pěstitelské a chovatelské pokusy (zemědělství) 
= stavební pokusy, experimentální zařízení (skanzeny), keramika, textil, metalurgické pokusy, zemědělství

Archeologický pokus
- musí být veden podle určitých pravidel, představy (postavíme-li dávné obydlí máme představu, že jsme se dostaly do dávné minulostí, ale není to tak jak získat zkušenost s dávnou minulostí, poznání minulostí, organizace, reprodukování podmínek a okolností
- experiment může pomoci: 
•	k vyřešení určitých dílčích otázek v archeologické interpretaci
•	k správné rekonstrukci stavebních ...
•	k vyřešení určitých otázek v archeologické interpretace
•	může vést ke správné rekonstrukci výrobních postupů
•	může umožnit správný výklad zjištění terénního výzkumu

Jak má vypadat experiment
1) stavební experiment 
– umožnil ho zvyšující se zájem o vesnická sídliště
- k dispozici musí být větší odkryv, kde musí být část zástavby
- výpovědní hodnota památek je omezená, protože chybí organické fregmenty
- dřív se prováděly systematické výzkumy 
Březno u Loun – polokulturní lokalita, osídlení od neolitu (od 5500 BC) s menšími přestávkami až do 9. st AD; zkoumaly se oběkty ze 6. st AD, kultura StK, dohromady 8 ha
- rekonstrukce a) statická – výsledná stavba má odpovídající rozměry jako původní stavba, používají se i moderní nástroje a způsoby výstavby; b) dynamická – bere ohled na původní materiály a původní nástroje
- v Březně byla rekonstrukce dynamická, polozemnice – hloubka do 1m, zemnice hloubka nad 1m
- Březno u Loun 1) slovanský dům ze 6 století (kultura s keramikou pražského typu)
otázky: 1) technická obtížnost stavby v tehdejší době
2) optimální počet pracovních sil
3) spotřeba materiálu
4) trvání výstavby
- východiskem byl konkrétní půdorys nalezený v Březně, velikost 17m2
- používání stejného stavebního materiálu, pracovních nástrojů a postupů ke zjištění odpovědí na tyto otázky
- teoretická příprava (projekt): 
- praktická příprava
nástroje: úzká slovanská sekera, teslice, dláta, nástroj s laloky, pila neexistovala
mazanice: 2 dny odležet (doloženo etnograficky)
na střechu byl použit rákos (nachází se u Ohře), na hřebeni mazanice
ad1) stavba byla po technické stránce nenáročná
ad2) ideální počet byly tři lidé
ad3) spotřeba dřeva byla poměrně velká, hlavně jasanového proutí, na stavbu vesnického domu použití listnáčů a tvrdšího dřeva, slovanské vesnice nebyly velké (velká spotřeba dřeva), na vyplétání vnitřku použití vrbového proutí, jasanové proutí na stěny (1,5-1,8m)
ad4) mnoho lidských i vnějších faktorů (nedá se spolehlivě určit)
2) slovanská stavba z 9 stol. (velikost 10-11m2)
- obdélníkový až lichoběžníkový tvar
- topeniště (pec) zabírala cca 1m2
- konstrukce na drážku 
- typ domu ze zapuštěnou podlahou
- kopání půdorysu: 1. část nástroje s laloky, 2. část použity normální krumpáče
- otázka je zda se dříve kmeny odkorňovaly, při experimentu se odkorňovalo
- teslice (hodí se k hladkému opracování dřeva
- zamykání dveří – závora (posouvá se zámkovým klíčm)
- spojování jednotlivých stavebních prvků např. svazováním (houžev), kolíkem
- střecha valbová čtyřspádová
- dvouplášťová střecha: 1. plášť – větve navázané na krokve + maznicový kryt; 2. plášť – byl pokryt normální krytinou – nejprve sláma (nebyla pravděpodobná pro 6.stol. – první stavba - rákos), druhá stavba (9. stol.) sláma už běžná byla
- štípání kmene – průměr 20-25cm, délka 4m (20 min.)
- materiál na krytinu – 10 arů rákosu
- 1) technická obtížnost – složitější než u první stavby, ale nevyžadovalo to žádného specialistu
- 2) optimální počet pracovních sil – 3 lidé (na vlastní stavbu)
- 3) spotřeba materiálu – např. hodně rákosu
- 4) délka výstavby v tehdejší době 3-4 týdny celkem s transportem a přípravou

	ETNOARCHEOLOGIE
Zaměřuje se na rozpoznání života v tehdejší době)
- topení a energie- cirkulace a odvod kouře, doby bez komínů; celkem 3 experimenty
1) rok 1982 – 10 dnů a tři týdny, pracovní týmy v příbytcích i spaly, usilovalo se o to, aby se topilo nepřetžitě, spotřeba paliva se měřila na koše, měřila se vlhkost a teplota uvnitř i venku (1-5°C), vnitřní vybavení (ohniště, lože se slámou, rákos ohraničený kulatinou), první stavení vytopené na max. 15°C; cirkulace a odvod kouře – po zatopení je zadýmení největší, při příznivém počasí kouř stoupá do výše 1-1,2m potom až pod střechu; v domě nízký nábytek, práce v kleče, větrací otvory v čele proti sobě, spotřeba paliva 1,36m3 dřeva pro první pokus (17 dní)
- na třetím pokusu byly spotřeba vyšší, ale jen proto, že se topilo víc než bylo potřeba, celková roční spotřeba byla 18m3
- roku 1984 obývací experiment přibližně 14 dní (konec května – počátek června)
otázky:
1) možnosti prostorového využití v době u 9. stol. (10m2 s pecí)
- rozdělení příbytku na pracovní zóny, velikostní a obsahové replika nádob (keramika, dřevěné mísy, lžíce, kadlub), rotační mlýn na obilí, dvě dřevěné vědra (16l.), různé nádoby o různém obsahu (voda, zrní), naběračky, 20l. nádoba na zrní, veškerá nádobí plně postačovalo pro malou rodinu 2 dospělí 3 děti, police se pravděpodobně nebyly v malých polozemnicích, pec severovýchodní orientace zabírala velký prostor, vařilo se na předpecním ohništi + na venkovním ohništi, spalo se na lavicích
- v roce 1984 se obývala slovanská stavba z 9. stol. (květen, červen); hlavní bylo sledování využití obytného prostoru z 9,5m2 bylo 1m2 pec a 1,5 m2 lůžko; základem byla příprava potravy – cereálie (náročnější na přípravu),  masitá strava méně náročná na přípravu a nádoby, množství keramického odpadu (na základě etnografických poznatků i arch. výzk.), během experimentu se nemusely měnit způsoby přípravy potravin ani zařízení domu; rozdělávání ohně – pomocí ocílky a pazourku (slovanský způsob), zachycení jiskry – choroš (máčet, sušit, naklepat, nakrájet na plátky), látky; ...

Skanzeny
- archeologické muzeum v přírodě
Freilicht museum
Open air museum

První museum v přírodě založil Artur Hazelius
1) první stavební základ představují statické rekonstrukce
2) ryze komerční zaměření
- stavby jsou repliky postavené moderními nástroji, pouze na předvádění (neprobíhá žádná exp. arch.)
3) zařízení s experimentem, střediska zaměřená na mládež
- české specifikum, popularizace arch. živou formou
Počátky
- dílčí rekonstrukce kamenných staveb

76. Stavební pokusy – problém rekonstrukcí, přínos pro archeologii.
Otázky, které může stavební pokus řešit: technická obtížnost, spotřeba materiálu, optimální počet pracovních sil, doba trvání výstavby, interpretace ohledně konstrukčních detailů…
Nutnost použití původních pracovních nástrojů, původního materiálu (v případě neznalosti pův. materiálu úvahy o možnostech a dostupnosti), nutné vycházet ze archeologických znalostí (půdorys, konstrukce stěn…) možnost srovnání s etnografickými studiemi…Snad by měly některé např. tesařské práce být předem natrénovaná, aby nedocházelo ke zkreslení doby výstavby
•	Teoretická příprava – znalost všech archeologických zjištění (půdorys, materiál…)
•	Příprava nástrojů
•	Vlastní výstavba
Problém rekonstrukcí: Nelze s jistotou tvrdit, že např. vzhled nedochovaných částí stavby je autentický, protože vždy existuje několik možností. Většinou volíme tu nejpravděpodobnější, ale ta v žádném případě nemusí být správná. Příklad: nejdiskutovanější bývá krytina střechy. Obecně se usuzuje na rákos, ale nelze s určitostí tvrdit, že to byl právě rákos. Mohla bát použita např. sláma, tráva, kůra, kůže…

77. Experimentální střediska – klasifikace, význačná centra, jijich charakteristika.
Na poli archeologie 1. experiment Andreas Rhode (1682-1724)- vyrobil pazourkovou sekeru, aby podpořil teorii o lidském původu kamenných seker (ne hromové klíny apod.); Jakob von Mellen (1659-1743) nechal hrnčířem zkoumat úpravu staré keramiky. Christian Thomsen (1788-1865) experimentálně zkoumal lury. Robert Ball zemřel při experimentu s bronzovým lesním rohem (troubil tak horlivě až mu praskla cévka). V r. 1978 praštil blesk do Dennise Pulestona  na vrcholu mayské pyramidy (exp. zkoumal mayskou potravu). Od pol. 19. st.se experimenty soustředily hl. na výrobu kamenných nástrojů, r. 1874 byla na kongresu v Kodani  postavena stavba pouze kamennými nástroji. Augustus Lane-Fox ověřoval způsoby zvětrávání a vzniku zásypů pravěkých objektů, také zkoušel postupy pravěkých horníků při dobývání pazourku.
Naši: Wankel nechal odlít kopii halštatského dutého prstenu z Býčí skály.  Píč nechal zkoumat stupeň výpalu keramiky ze Stradonic
Další experimentátoři: Sergej Semenov (Rus)- se studenty napodoboval pravěký život v odlehlejších částech Ruska. Hans-Ole Hansen založil r.1964 v dánském Lejre vesnici z doby železné, kde se zemědělčí a chovají zvířata podobná pravěkým.
John Coles (např. testy odolnosti štítů doby bronzové), František Šach (exp. na Kutnohrsku např. orba), Peter Reynolds (středisko Buster Hill), Thor Heyerdahl (mořeplavba), Pavel Pavel (ne archeolog, ale ,,rozchodil‘’ sochy na Velikonočním ostrově), Borgan Balcer (Polák, výroba kamenných seker), Jaromír Kovárník a polská arch. Małgorzata Mogielnická-Urbanová a Arne Bjørn z Lejre (hl. keramika), Arthur Hakelius,  Miloš Hora (40.-50. léta rekonsrukce dvojité brány na Kouřimi), Pleinerová, Malinovi, Bohumír Dragoun (Uhřínov)

1776-9 ve Schweizingu – římský akvadukt.
1802 u Mikelstadtu konstrukce brány. 
1879 Frederich Sehested v dánském Odensee rekonstrukce neolitického domu. 
1888-90 Bally zakládá ve švýcarském Schönewerde pravěkou vesničku. 
1910 Attersee v Rakousku- 2 sruby doby bronzové. 
1922- H. Reinertle - počátek výstavby sídliště doby kamenné a bronzové na břehu Bodamského jezera.
Biskupin (Polsko) od r. 1936 replika části místního hradiště ze starší doby železné – různé experimenty např. dobývání hradiště, spálení modelu domu. Dnes už se tam neexperimentuje.
1936- Oskar Paret – dům z doby kamenné v Lübecku 
Další střediska:
Düppel (středověk), sruby, experimenty s pokryvem střech, výroby textilu
Aspen (Rakousko)- např. mladopaleolitická chýše podle nálezu z Ostravy-Petřkovic, staroneolitický dům, dům ze starší doby železné atd., 
Moesgård (Dánsko) – vikingské městečko, 
Nová Słupia (Polsko), 
Lejre (dánsko), 
Flevo – sídliště z mladší doby kamenné v Nizozemí, 
Butser Hill (Butser Ancient Farm)– zakladatel Peter Reynolds, keltská vesnice, chov dobytka, zaměřeno pro popularizaci
West stow – anglosaská vesnice (420-560 AD) práce s původními nástroji, chov dobytka,  také orientace na veřejnost
Beaune – Rumunsko, neolitické domy, laténský dvorec, 
Březno u Loun, Villa Nova (Uhřínov pod Dešnou, středověk), Praha-Trója, Praha-Liboc

78. Pravěká textilní výroba z hlediska experimentu.
•	Suroviny: Len, kopřiva, konopí, (lýko), vlna, hedvábí (slovanské a germánské hroby – import)
•	Vlna: Ovce pravěkého typu mají dlouhou vlnu, kterou lze získat i bez stříhání (trháním, Textilní výrobě se věnují např. v Lejre, Butser Hillu nebo v Düppelu
•	rolováním). Pokud není ovčí rouno příliš znečištěno, nemusí se před dalším zpracováním prát. Tím si uchová mastný přírodní ,,pot vlny’’, který vlákna impregnuje a udržuje je poddajná. Vybrané části rouna se zpracují mezi bříšky prstů proti směru růstu chlupů. Takto získané chomáče se můžou zpracovávat na hrubší přízi. Pro získání tenkých a pevných vláken se musí vlna mykat a česat. Získaný česanec se obtočí kolem horního okraje přeslice a předení může začít.
•	Len: se máčí nebo rosí, aby se narušil svrchní dřevitý obal. Pak se láme (=vochlování), aby se odstranily dřevité součásti. Pročesáním se usměrní dlouhá vlákna a zároveň se odstraní poslední zbytky dřevitého obalu. Další postup je podobný jako u vlny. Zpracování kopřiv a konopí je podobné.
•	Tkaní: na vertikálním stavu, osnovní nitě by měly být poměrně pevné, útek tak pevný být nemusí (není tak namáhán). Tkát lze i bez stavu, např. tzv. destičkové tkaní. Tímto způsobem se dají tkát např. pásky.
•	Barvení: pomocí rostlin a ustalovačů (např. modrá skalice, kamenec). Žlutá – kůra břízy, habru, listy kapradí, nať řapíku lékařského, květy blatouch nebo hlaváčku jarního atd. Zelená – kůra jasanu, listy bezu černého, nať kopřivy nebo kontryhele atd. Modrá – květy chrpy, slézu lesního, plody borůvky, trnky nebo bezu černého… Hnědá – kůra dubu, javoru babyky, trnky, suknice cibule, listy břečťanu… Černá – kůra bezu, olše, plody šípku… Červená – kůra třešně, stélka lišejníků, mořena barvířská
•	Dá se vařit voda, přidá se asi 4x větší množství barvířských rostlin než je látky. Přidá se látka a střídavě se vaří a louhuje. Nakonec se přidá ustalovač.
•	Textilní experiment může odhalovat další možnosti postupů. Například z otisku textilu v mazanici známe strukturu tkaniny a experimentálně můžeme ověřit postup výroby tohoto kusu látky (zda byl tkaný na stavu nebo jinak). Tyto experimenty jsou také vhodné pro ukázku veřejnosti – nejsou příliš časově náročné a složité na pochopení, zároveň jsou divácky atraktivní.

79. Výroba keramiky – první  pyrotechnologický obor. Pokusy – např. surovina, výpaly, modelace.

Materiál: ostré křemité hlíny – málo plastické, vysoká žáruvzdornost; jílovité hlíny, spraš – plastické, ale malá žáruvzdornost. Proto dobré hlíny mísit nebo ke zvýšení žáruvzdornosti použití ostřiva (proti praskání při výpalu) – křem. písek, stará keramika, řezanka a organické látky…
Zrání hlíny: Hlína by se měla před vlastním zpracováním určitými způsoby zušlechtit např. plavením, ziměním, letněním, máčením sušením a drcením… Toto se provádí z důvodu následné vyšší plastičnosti  hlíny a tedy užšího střepu nádoby. 
Modelace: 1) z volné ruky a) z jednoho kusu hlíny – použ. u malinkých nádob b) nálepem – vytvoří se dno a stěny se tvoří postupným nalepováním válečků nebo pásků. 
                   2) na kruhu 
•	Leštění: Holýma rukama nebo kostí, dřívkem, oblázkem. Při leštění např. oblázkem se vytlačuje voda a keramika má pak menší propustnost.
•	Zdobení: U ryté výzdoby je lépe nechat nádobu trochu uschnout, naopak kolkování se musí dělat co nejdříve. 
•	Sušení: před výpalem se musí nechat dokonale vyschnout. Sušení by nemělo probíhat na slunci, protože pak nádoby praskají.
•	Výpal: Při teplotě 500 (ne moc kvalitní) spíš 700-900°C. Redukční – když se keramika začne vypalovat (začne červeně svítit) přiložíme a zavřeme pec. Keramiku vyndáme když pec vychladne.